Алън Дийн Фостър
Изгубената Динотопия

Превод от английски: Ивайла Божанова, 2001

chitanka.info

На Джим Гърни, разбира се. Другар в пътешествията.

I

Пунду Сингуанг и Чок наблюдаваха океана. В главата им се въртяха сходни мисли, макар да бяха доста различни на външен вид. Якото, мускулесто тяло на центрозавъра, надхвърлящ четири метра, от клюна до опашката, тежеше между четири и пет тона в зависимост от това кога е ял за последен път. Едрият му череп се свързваше с люспестия торс, опасан по гърба с къси ромбовидни костни плочи, а един-единствен масивен рог се издигаше право нагоре точно зад твърдия клюн. Беше изключително блед.

Човешкият му спътник — по-нисък, по-дребен и с по-тъмна кожа — нямаше никакви предпазни люспи по тялото, но носът му се открояваше подчертано. Заедно със семейство торозаври обработваха земята на фермата и си разделяха пропорционално изобилието от ориз и тропически плодове.

В момента стояха на върха на малък хълм, обрасъл с дървета, в иначе равнинния край на Северните полета. Бяха кръстосали ръце върху облените си в пот голи гърди. Пунду се облегна върху извивката на Чоковия гръб, предлагащ сигурна опора. Зад тях се простираше фермата. По-наблизо се издигаха спретнати постройки със сламени покриви, предназначени да приютяват хората, динозаврите, земеделските сечива и реколтата, която събираха два пъти годишно.

Пред тях се стелеше килим от тръстики и палми, а в далечината — тресавище, осеяно с мангрови дървета. Отвъд се простираше тесен плаж с чисто бял пясък, обширна лагуна и накрая — широкият риф, който опасваше цяла Динотопия. Надигащи се от кобалтовото море, деформирани от мощните течения, през които не можеше да се навигира, белите гребени на вълните се разбиваха в устойчивите коралови рифове.

Само няколко скупчени тъмни облаци, откъснали се от развилнялата се на север вихрушка, нарушаваха по-светлия нюанс на еднообразно синьото небе. С изключение на мястото, където се разбиваха вълните и където морето воюваше с натрупаните скелети на отдавна умрелите корали, всичко бе спокойно и тихо.

— Достатъчно мирно изглежда — отбеляза Пунду пред посетителката им. При звука на гласа му Чок се извърна и също погледна вестоноската. — Наблюдателите на времето сигурни ли са?

Бързоногата галимимуска бе пристигнала от юг същата сутрин. Двойните дисаги, украсени с официални печати и веещи се сини и жълти знамена, бяха прикрепени към обагрения й в розово гръб. Обкичената с по-къси жълти знаменца качулка, покриваща по-голямата част от главата, предпазваше лицето й от вятъра и праха, но същевременно показваше на всеки срещнат какъв е статусът й.

И в отсъствието на преводач тя долови несигурност в гласа на фермера. Вместо отговор подаде официалния документ, като го стискаше здраво между два от ноктите си. Предупреждението бе написано и на човешки, и на динозавърски. Чок вече го бе прочел, та продължи да се взира към морето. Само хората изпитваха потребност да попиват отново и отново едни и същи думи, сякаш за да се уверят в тяхната валидност. Динозаврите приемаха действителността далеч по-лесно.

Предупреждението, лишено от каквито и да било двусмислици, бе ясно и прямо. Според него шестгодишният метеорологичен цикъл на Динотопия настъпва и всички признаци сочат, че кулминацията — специално на този — ще бъде особено силна.

Подобно на всеки, чието семейство отдавна обработва влажните горещи земи на Северните полета, Пунду Сингуанг знаеше какво означава това. Същото важеше и за Чок. Пунду вдигна ръка, докосна дланта на вестоноската и кимна. Галимимуската отвърна на жеста, обърна се и припна надолу по слабия наклон. При всяка стъпка прекрачваше два пъти по-дълга отсечка, отколкото и най-добрият човек спринтьор би успял.

Спря само за миг, за да се сбогува с Лахат, жената на Пунду, която простираше пране пред опасаната с бамбук постройка. Двете им деца последваха вестоноската до края на черния път — едното седеше върху гърба на Сингълуак. Сингълуак бе дъщерята на Чок. Беше все още твърде малка, затова рогът на носа й представляваше незначителна подутина върху клюна.

В един момент до върха на хълма долетя смехът на децата — бяха се отказали да догонят вестоноската. Пунду наблюдаваше вече силно смалилата се фигура на галимимуската: тя сви наляво по пътя и увеличи скоростта, а зад краката й с по три пръста, които сякаш не допираха земята, се вееха копринените знаменца.

Пунду знаеше, че е редно децата — и човешките, и динозавърските — да помагат в домашната работа, но в момента нито той, нито Чок бяха склонни да въвеждат дисциплина. Нека се позабавляват, докато могат. Съвсем скоро за всички ще има трудна работа; несравнимо по-трудна от всяка, каквато децата познаваха досега.

Отново се извърна и се взря в морето. Последните няколко шестгодишни цикъла се бяха оказали относително милостиви. Отдавна отминаха дните, когато се налагаше да гледа на океана като на заплаха.

Доста време всички работиха дружно, за да изпразнят къщата и обора. Пакетираха и натрупаха в каруцата с шест колела всичко, което можеше да се премести — от кухненските съдове до големия железен плуг. Харесваните от Лахат хартиени човечета, които в нейното семейство се предаваха от поколение на поколение, бяха загънати в оризова хартия и внимателно положени под седалката заедно с други чупливи домашни вещи.

С търпеливо грухтене Чок подкани децата да тръгват. Два огромни торозавъра — доста по-едри от Чок и с рогове на челото като трицератопси — се опитваха да се нагласят удобно, впрегнати в каруцата. Чок и половинката му щяха да вървят отзад и да теглят втора, по-малка каруца, натоварена със селскостопански инвентар.

Бяха добри приятели и фермери, помисли си Пунду, докато гледаше как се трудят неговите сънародници-динозаври. Имаше късмет, че бяха избрали да преплетат живота си с неговия. И хорските, и динозавърските семейства заедно работеха, живееха заедно, често се забавляваха и се хранеха заедно.

А сега, помисли си той мрачно, щяха да побягнат заедно.

В желанието си да поемат на път Чок демонстрираше почти човешко нетърпение. Настроението на Пунду се поразведри, докато наблюдаваше приятеля си. Точно като центрозавър: постоянно нетърпелив да провери дали има храна отвъд следващия хълм. Чок и роднините му харесваха Северните полета, покрити с гъста растителност; имаше в изобилие и добра обработваема земя.

Именно по тази причина толкова много фермери в равнините бяха предпочели да образуват работни съюзи с цератопсите или стегозаврите. Когато торозаврите с охота предлагаха мускулната си мощ, беше по силите на едно семейство да изоре нива или да издигне бент. Цератопсите и стегозаврите — от своя страна — много си падаха по ориз и бамбук, а хората ги отглеждаха умело и в изобилие.

Запита се как ли съседите му — семейства Манухири и Тандрапути — напредват с приготовленията за евакуация. Сцената се повтаряше стотици пъти из територията на Северните полета: семейства трупаха цялото си имущество — от всекидневно употребявани вещи до ценни реликви — върху каруци, талиги и широките гърбове на динозаврите.

Пунду знаеше, че повечето щяха да поемат към Бент Рут — това бе най-близкият достатъчно голям град, годен да осигури необходимия подслон за масово емигриране от този вид. Други щяха да пътуват по-надалеч и да потърсят по-рядко населени места като Тритаун или дори Корнукопия. И по-малките градчета в подножието на планините Бакбоун щяха да поемат известен дял. Из целия район хора и динозаври ще оказват помощ на временно изселилите се. Такива бяха нравите в Динотопия.

Късметът на някои изселници беше по-голям: имаха роднини или близки приятели в градовете. Ала така или иначе всеки непознат бе готов да помогне на друг. Може да се окаже, че утре ще ти е необходима неговата помощ.

Гласът на сина му прекъсна мислите му.

— Татко, ела да ни помогнеш.

Селат и сестра му Брукъп се бореха да натоварят лицевата табла на леглото от предната спалня. Леглото бе сред любимите вещи на Лахат — Пунду и двама негови приятели го направиха собственоръчно няколко месеца преди сватбата им, включително и пищната дърворезба. Болезнено бе човек да гледа как ще пътува разглобено на парчета, като дървен материал.

В момента всички сме изтръгнати от местата си, помисли си той, докато се отправяше към децата си. И хора, и мебели.

Заедно качиха тежката дървена табла в каруцата. Чок помогна при последния тласък, като внимаваше да използва странично главата си, за да не повреди с клюна си дърворезбата. Бършейки потта от челото си, Пунду се извърна и погледна към оризищата. По-голямата част от реколтата вече беше събрана и продадена. В това отношение извадиха късмет, защото — ако наблюдателите на времето се окажеха прави — щяха да пропуснат една, а вероятно и две сеитби. Все още оставаше да се обере мангото и други плодове, но вестоноската от Соропол бе настойчива за момента на тръгването им.

Пунду сви рамене. Можеше да е и по-лошо. Без службата за наблюдение на времето нямаше кой да ги предупреди и тогава човек щеше да загуби къде-къде повече.

Съзнаваше, че има опасност да загубят много. Или да се върнат и да открият, че всичко — включително увисналите по клоните зрели плодове — е на мястото си, непострадало. През живота си не бе преживявал истински лоша шестгодишна буря. Но знаеше историите и легендите. На всеки шест години се налагаше да се взимат предпазни мерки. Такъв бе законът, да не говорим за здравия разум.

Евакуацията поне не криеше никакви изненади. Досега го беше правил половин дузина пъти. Говореше се, че във външния свят хората се опитват да се съпротивляват на природните сили, а не да се снишават пред тях. Беше му трудно да си го представи. Как иначе да постъпи човек, освен да се сниши пред онова, което заплашва да настъпи при края на шестгодишен цикъл? Идеята да се окаже съпротива на подобно нещо противоречеше на всякакъв здрав разум.

Извърна поглед от нивите и с обич го насочи към децата си и гъвкавата снага на Лахат. Доловила взора му, тя се усмихна и прокара ръка през високото си чело. Макар да се бяха аклиматизирали към горещината и влагата на Северните полета, усилената работа продължаваше да ги изпотява.

Тръгна към нея, за да й помогне за кухненската посуда, и пак погледна надясно, към морето. Сега то не се виждаше. Именно затова предупреждението на наблюдателите бе така важно. Ако бурята е от лошите, няма кога да забележат връхлитането й. Тогава краят на цикъла ще донесе смърт вместо обновление.

Там, далеч, вятърът и водата започваха да се раздвижват. Пунду твърдо възнамеряваше да отведе семейството и приятелите си навътре в страната, в случай че настроението на природните сили се влоши. Най-добре човек да не спи до морски бог, когато реши да се поразходи на сън, помнеше да повтаря майка му.

Голям Крак — мъжкият торозавър — се извърна изпод хамута и изсумтя към Пунду.

— Да, да, знам. Време е да потегляме — подвикна фермерът.

Впрегнатият динозавър нямаше търпение да тръгне. Колкото по-скоро пристигнат в Бент Рут, толкова по-скоро ще се измъкне от впряга.

Пунду се извърна да погледне за последен път къщата си. Когато се върнат от Бент Рут, всичко ще си бъде непроменено, стига морският бог да реши само да се поразходи на сън. Но присъни ли му се кошмар… Е, сламата по покрива изтънява, а и част от бамбука е остарял и се цепи. Нова къща няма да е чак толкова лошо нещо.

Пунду положи длани върху гърдите си, обърна се с лице към морето и се поклони. Религията и културата на семейството му беше ненатраплива и приемаше всичко. Известно време устните му се движеха.

После нямаше какво друго да прави. Надигна се, качи се на каруцата и подаде ръка на Лахат, за да й помогне да се качи и тя. Децата с радост ще се настанят отзад върху широките гърбове на Чок и спътничката му. Самият Пунду се чувстваше поостарял и предпочиташе по-мека седалка.

Хвана юздите и се провикна:

— Ехей! Голям Крак, Кафявке! Време е да вървим.

Торозаврите не разбираха думите, но Пунду ги съпроводи с леко подръпване на юздите и така ги направи достатъчно красноречиви. Силните крака пристъпиха напред; скърцайки и пращейки поради тежкия товар, каруцата с шестте яки дървени колела започна да се измъква от двора на фермата.

Зад себе си Пунду дочу децата си да повтарят думите му. Бяха възбудени и ни най-малко уплашени. За тях изселването представляваше приключение.

Стигнаха до пътя; торозаврите свиха надясно към планините Бакбоун. Никой не погледна назад. Пунду и Лахат нямаше да видят нищо заради натрупания високо над главите им багаж, а почти никое от гигантските влечуги не би успяло да види нещо зад гърба си, без да извърне цялото си тяло.

Сега, когато бяха поели, той се поуспокои. Не се налагаше да води торозаврите. Щяха да стигнат до Бент Рут по-сигурно от хората, защото имаха способността да улавят не само видимите следи, но да се ориентират и с обонянието си. От двете страни на пътя се простираха залети оризища и ниви.

Към средата на деня представляваха част от нарастваща колона превозни средства, хора и динозаври. Всичко поскърцваше, докато напредваше сред зелените подножия на хълмовете. Придвижваха се по издигнат път от отъпкана земя, павиран преди векове с дялани камъни, който осигуряваше достъп до богатите местности на Северните полета. Поддържаха го хора и динозаври и по него се пътуваше целогодишно, независимо от честите тропически дъждове в равнината. В такива моменти обикновените пътища се превръщаха в реки от гъста лепкава кал.

Набъбващият поток от хора, динозаври, каруци и талиги бавно се виеше на югозапад. Макар че тук се бяха стекли практически всички обитатели на Северните полета, пътят не беше претоварен. Животът в равнината имаше преходен характер и това намаляваше неговата привлекателност. Независимо от плодородната почва, обработването на земята не беше лесно занимание, а и семействата, готови да събират цялото си имущество и да го пренасят напред-назад всеки шест години, не бяха много. Да не говорим, че им се налагаше да се изолират от вълненията в културните средища като Соропол и Уотърфол сити — Града на водопадите.

Но си имаше и добрите страни, разсъждаваше Пунду, докато той и семейството му се друсаха сред неспирно движещата се колона. Не го заменяше за никакъв друг начин на живот.

Извърна се намясто и махна дружелюбно на познат фермер. Отера и семейството му живееха надолу по брега, близо до Кракшел Пойнт. Там ловяха риба в лагуната и също се занимаваха със земеделие. Познаваха се, както се познават всички обитатели на Северните полета — от редовни срещи по панаири и пазари.

— Здравей, Отера, приятелю. Как вървят нещата?

— Достатъчно добре — отвърна набитият рибар фермер.

Синът му беше вече по-едър от Пунду. Независимо от царящото вълнение наоколо, малки близначета спяха непробудно в люлка, опъната между рогата на Бърз Тласък — женски трицератопс в зряла възраст. Мъжки стегозавър водеше каруцата, а по триъгълните костни плочки на гърба му бяха накачени въжета с привързани по тях всевъзможни домакински принадлежности.

— Какво мислиш за прогнозите? — попита Отера.

Докато хората разговаряха, трицератопсът, стегозавърът и торозаврите си разменяха тихи боботения, които създаваха впечатление за леко земетресение.

Пунду погледна на север към океана. Бяха се изкачили доста високо и водата приличаше на далечна тъмносиня ивица между земята и небето.

— Прекалено рано е да се каже, струва ми се.

— Възможно е наблюдателите на времето да грешат. Може да е пак само умерена шестгодишна буря.

Отера разтърка чело — беше украсено със сложни синьо-черни заврънкулки и точки. Татуировката, дело на чичо му, бе правена в продължение на няколко години.

— Не е изключено. На човек му остава само да се надява. И преди се е случвало.

Съпругата на Отера, Тейта, също доста по-едра от Пунду, подсмъркна скептично.

— Вие, мъжете, обичате постоянно да се залъгвате. Наблюдателите на времето почти никога не грешат. Надеждата, че нищо няма да се случи, не променя нещата.

— Да се надяваш, не означава да се залъгваш, скъпа моя — напомни съпругът й. — Искаш ли да живееш в Соропол?

— Какво! — ахна тя. — Сред целия шум и суетня? Не, благодаря. Предпочитам да живея до морето. То е като дете: през по-голямата част от времето се смее и гука; истинска благодат. На моменти трябва да приемаш по някое избухване. Само това казвам.

— И аз изпитвам същото. — Пунду се облегна на седалката. — Градът е прекалено шумен за мен. Къде отивате?

— В Корнукопия — отвърна Отера. — По-далеч е, но там имаме братовчеди.

Пунду кимна. Голям Крак и дружката му се изместиха встрани. Понеже групата на Отера щеше да пътува по-далеч, останалите услужливо им предоставяха възможност да минат по-напред по тясното платно.

По пътя не се придвижваха единствено цератопси и стегозаври. Виждаха се анкилозаври и сравнително голям брой патеклюнове. Анкилозаврите умееха чудесно да строят, а патеклюновете проявяваха сръчност при обработката на оризищата и овощните градини. Не се мяркаха обаче сороподи. Истинските великани на Динотопия бяха прекалено едри за фермерски труд. С един соропод можеш чудесно да си играеш и да се надскачаш по брега на морето, но пуснеш ли го в оризището, непременно ще го съсипе.

Пунду знаеше, че градските обитатели не са принудени да напускат домовете си на всеки шест години, но те имаха други проблеми. Това бе прекрасното на Динотопия: имаше райони и начини на живот, които да задоволяват всевъзможни вкусове — както на хората, така и на динозаврите.

На небето се бе появил по-голям и тъмен облак. Дали щеше да се окаже предвестник на други, запита се Пунду. Кимна мъдро сам на себе си. Винаги е по-добре да следваш съветите на специалистите, ако не си запознат добре с някоя сфера. Беше доволен, че тръгнаха от фермата без усложнения.

Дългата върволица хора и динозаври от Северните полета, натоварили имуществото си, се катереше бавно и неотстъпно към подножието на Бакбоун. Пунду Сингуанг се улови, че си повтаря забавното описание на Тейта за морето като бебе. Смях и гукания, усмивки и сълзи, помисли си той. Да, много хубаво описание на океана. Съвсем естествено е в замяна на щедростта му онези, които живеят по брега, да очакват от време на време някакво неудобство.

Въпросът е: колко високо ще плаче и колко силно ще рита детето при предстоящото премеждие.

II

Уил Денисън изсвири пронизително. Огромният як крак увисна във въздуха, после тупна тежко на земята. Брактозавърът наведе врат и го изви настрана — издирваше кой изсвири.

Храстът почти прикриваше Уил и големият соропод едва не го подмина. Подобно на всички от неговия вид имаше отличен слух. Според библиотекаря Налаб се бил развил до такова съвършенство още през древността, за да може да долавя приближаването на хищниците мародери.

Брактозавърът леко пое въздух с ноздрите, разположени на върха на носа му — знак, че се извинява. Уил погали зеленикавата муцуна и се усмихна, за да покаже, че не е наранен. После бързо се извърна, защото главата насреща му потрепери и се тръсна. От кихането отлетяха половината листа на храста, до който стоеше Уил. Брактозавърът отново поднесе извиненията си.

Сороподите бяха сред най-възпитаните динозаври; дължеше се на огромните им размери. Понеже не успяваха да преодолеят вродената си тромавост, компенсираха, като в присъствието на доста по-дребните от тях се движеха изключително внимателно… което означаваше в присъствието на почти всички. Уил направо се смая, когато за първи път видя един да крачи по улица на Уотърфол сити. Беше впечатляващо да срещне тридесет тонен динозавър така близо.

— Няма страшно — обяви Уил на гиганта. Извиси глас и се обърна към ръководителката на другата група: — Гейна, готови ли сте?

Тя му махна ентусиазирано, подкрепена от одобрителните викове на половин дузина тийнейджъри. Уил се дръпна от храста, за да прегледа своята група.

— Готови ли са всички? Този път ще ги бием!

И тези шест младежи и девойки нададоха одобрителни викове.

Добър скачач не би се затруднил пред малкия горски поток, който разделяше двете групи, защото водата представляваше по-скоро символична бариера. Уил стъпи до ръба на потока, вдигна с две ръце дебелото пет сантиметра въже и го притисна към лявата си страна.

— Готови ли сме? — Весело проехтяха половин дузина млади гласове. Уил попита високо онези от другата страна на потока: — На три, Гейна, става ли? Едно, две… три!

Отборът на Уил мигом заби пети в земята и започна да дърпа… И почти толкова бързо откри, че другата група успява да ги потегли към потока.

Два динозавъра стискаха с уста краищата на въжето. Къс Крак — подрастващ мъжки брактозавър — подсилваше отбора на Уил, а Зъбатко, млад камарозавър, дърпаше за тима на Гейна. И на години, и на бой Зъбатко беше по-голям от Къс Крак, но състезанието бе равностойно, защото брактозаврите, чиито предни крака са по-къси от задните, са особено добри при играта „дърпане на въже“.

Докато го влачеха към водата, Уил се питаше дали е преценил правилно склона. Ако беше много по-стръмен от отсрещния, където се намираше Гейна и отборът й, неговият екип нямаше никакви шансове. После плъзгането му надолу спря — Къс Крак беше забил решително пети в пръстта. Децата, хванали въжето зад него, нададоха радостни възгласи, докато двата динозавъра пухтяха и сумтяха като локомотиви.

Под триумфиращия вик от отсрещния бряг Уил се плъзна във водата. Къс Крак се напрегна и успя да го издърпа назад. Не се безпокоеше, че се е намокрил. В такова горещо и влажно утро — нещо необичайно за Тритаун — беше доволен да се поразхлади.

Дойде в Тритаун не само да продължи образованието си, както баща му настояваше, но и да се отплати за помощта, която всички от Динотопия им оказаха. Откри колко му е приятно да работи с други. Като квалифициран, макар и стажант-пилот на скайбакс, му се въртеше идеята да стане инструктор по летене под ръководството на майстор Оолу. Това означаваше да натрупа известни практически умения в преподаването.

Както мъдрият Налаб му бе казал:

— Ако ще ставаш преподавател, винаги трябва да си и ученик. Живял съм над сто години и съм прочел хиляди книги, но всяко новопридобито знание само ми напомня колко невеж съм всъщност, защото неизменно ми загатва за непознати неща, за които нищо не знам.

Предложиха на Уил работа в един от младежките лагери на Тритаун и той прие с радост.

Изпитваше голямо удовлетворение да помага. Грижеше се за поверената му група, а всички участници в лагера — включително ръководителите и инструкторите — намираха за смайващи и малко деморализиращи разказите му за съвременния външен свят. Особено ги забавляваше представата за парите.

Цели шест години той и баща му живееха в новия си дом; постоянно научаваха нещо и преуспяваха. Сега Уил играеше на теглене на въже с дванадесет деца, не много по-малки от него, и с две същества, чиито размер и сила биха накарали дори Херкулес да се замисли, и за които се смяташе, че отдавна са изчезнали.

Дванадесетте деца участваха на шега в играта. Макар и напълно искрени, усилията им не подвеждаха никого — най-малкото тях. Сборът от теглото на всички представляваше частица от масата на един брактозавър и даже най-усърдните им старания не биха допринесли с нищо за изхода от състезанието. Което и не беше целта. Значение имаше самото участие, споделянето и общуването между човек и човек, между човек и динозавър.

От своя страна двата млади соропода се наслаждаваха на играта не по-малко от човешките си връстници. Единствената разлика бе, че теглото им се измерваше в тонове, вместо в килограми. Социално и интелектуално те не отстъпваха на дузината двуноги.

Наоколо не се забелязваше възрастен ръководител. От петнадесетгодишен младеж се очакваше да постъпва както подобава на вече пораснал човек. Свободата и играта се насърчаваха; безотговорността — не.

Независимо от по-стръмния склон, Къс Крак съумя да използва по-дългите си задни крака, за да отстъпи и да застанат на равна земя. А после — без да престава да се смее и да вика възторжено — отборът на Уил изтегли тима на Гейна в потока. Победеният екип погна Уил и поверената му група и всички вкупом започнаха да се плискат с вода. Същото направиха и двата соропода; с предните си крака и дългите си вратове те пръскаха вода във всички посоки. Зъбатко избълва от устата си обилна струя срещу Уил. Тя се оказа толкова силна, че почти повали Уил. По лицето на Зъбатко се изписа сконфузено изражение и съвсем развесели останалите.

Уил не се опасяваше от настинка. Целият Тритаун и заобикалящите го планини изглеждаха малко повехнали от необичайната горещина. Онези, които не работеха, лежаха в кошовете за спане, провиснали като плотове на двадесет и повече метра над земята. Там се опитваха да уловят някой случаен повей на вятъра. Горе в клоните на елите и секвоите беше несравнимо по-хладно, отколкото на земята.

Сега не духаха дори обичайните ветрове по склоновете на планините Бакбоун. От горещите Северни полета се надигаха непознато топли влажни бризове — затрудняваха спането и създаваха маса неудобства на обитателите. Положението обаче не изненадваше запознатите с официалните прогнози на наблюдателите на времето. В Динотопия наближаваше краят на поредния шестгодишен цикъл, а в такива моменти се случваха странни неща: над Дъждовния басейн се стелеха облаци; над Голямата пустиня се вихреха изолирани гръмотевични бури; преобладаващите ветрове духаха от запад на север. От климатична гледна точка всичко вървеше някак наопаки.

Обитателите на планините се справяха някак с временното връхлитане на тропически климат — подменяха например обичайните си дрехи с по-леки, по-подходящи за равнините или района на Блатото Хадро. Всеки знаеше, че това ще премине. Във всеки случай страдаха къде-къде по-малко от фермерите в Северните полета — на тях им се налагаше да сменят не само облеклото.

Повечето полски жители бяха определили за крайна цел Бент Рут, Корнукопия и други, разположени по-ниско градове. Така или иначе и в Тритаун пристигнаха евакуирани. Уил бе наблюдавал новопристигналите с интерес, а събитията му дадоха повод да понатрупа знания, без лично да се ангажира. За свой дом той смяташе Уотърфол сити, а градът, разположен далеч на юг, бе защитен от всякакви драстични промени или опасности.

Забеляза колко учестено дишат Къс Крак и Зъбатко. Затова с Гейна поведоха групата по-надолу по течението, към по-дълбоките води, та и двата млади динозавъра да поохладят не само краката си, но и телата. Младежите и девойките смениха леките си дрехи с бански и започнаха да се гмуркат в дълбоките вирове до самозабрава. Забавляваха се и с импровизирани игри на гоненица или криеница около краката или под коремите на гигантските си другари. А динозаврите с удоволствие позволяваха да използват опашките им като трамплини и хвърляха високо нагоре във въздуха бъдещите гмурци, преди да цопнат във водата.

По-надолу по течението стигнаха до водопад, висок поне три метра. Падащата вода бе издълбала голям вир в гранитната скала. Изгладени от водата сиви и бежови камъни опасваха импровизирания басейн и предлагаха удобни места, където да поседиш или полежиш, докато попиваш слънчевата топлина. Наоколо растяха ели, а по-ниски дървета се бяха вкопчили в голите каменни стени.

Къс Крак влезе във вира и доволно положи глава на върха на водопада, като от време на време я пъхаше под пенливата бяла каскада. Плувците във вира се катереха по гърба му и стигаха чак до върха на водопада. Насърчавани от децата долу, по-големите куражлии се гмуркаха във вира със смели скокове.

Други деца се скупчиха в далечния край на вира около Зъбатко. Динозавърът повдигаше с глава плувец след плувец, издигаше го във въздуха и с мощен тласък на дългия си врат ги запращаше във въздуха. Така катапултираният прелиташе с викове и писъци почти половината вир — понякога в доста странна поза — и цопваше шумно във водата.

Привлечени от шума, група хипакрозаври и коритозаври, тръгнали на разходка, спряха да побъбрят. Обикновено предпочитаха района около блатото Хадро далеч на югозапад, но — подобно на братовчедите си — се чувстваха добре във всички точки на Динотопия. Настаниха се в плиткия край на езерото, като забавляваха играещите си деца и сороподи със звучното си, гръмко пеене.

Вечерта започна да се спуска боязливо по хълмовете. Младежите разопаковаха багажа си. Първо се погрижиха за себе си, а после се заловиха да сглобяват четките с твърди косми и дълги дръжки и другите уреди, приличащи по-скоро на градински гребла, отколкото на хигиенни пособия.

Започнаха да търкат и жулят двата соропода, а те се търкаляха блажено в плитчините, оставили се на грижите на младите си приятели. Децата не гледаха на почистването като на работа в отговор на благодарност. То представляваше израз на взаимни добри чувства и уважение.

Що се отнася до сороподите, един брахтиозавър е в състояние да направи доста неща за себе си, но има и множество места по тялото му, където не може да се почеше. А беше наложена забрана да се чешеш в дърветата, защото се унищожаваше кората им, а и самите растения — нещо твърде неприемливо за и без това оскъдната растителност по планините Бакбоун.

В момента дузината енергични млади хора доставяха точно това удоволствие.

Изтъркаха до блясък шиите и гърбовете, разчесаха опашките, откриха и почистиха паразитите. Двама шестнадесетгодишни младежи подрязаха умело със здрав трион ноктите на краката — отстраниха рогови образования с големината на половин плоска чиния. Лъснаха и острите зъби.

Човек няма представа как звучи удовлетворението, помисли си Уил, докато не чуе брактозавър да мърка.

Младежите се подсушиха и облякоха; групата се сбогува с наскоро пристигналите патеклюнове и пое обратно към Тритаун. Някои предпочетоха да вървят пеша — искаха да изследват и определят вида на множеството растения по пътя. Други се разположиха в седлата, прикрепени към широките гърбове на сороподите, а Уил и Гейна заеха местата за наблюдение зад главите на динозаврите. Уил, поне на десет метра от земята, се полюшваше наляво-надясно върху мускулестата шия на Къс Крак.

Тритаун представляваше уникално място дори за Динотопия — едно от малкото, където човешките обитатели виждаха динозаври, колчем погледнеха през прозореца. И как иначе! Та нали буквално всяка постройка в Тритаун се намираше сред широките корони на дървета, свързани помежду си със сложна система от стълби, мостове, въжета и лиани. Дори пазарът бе разположен на петдесет метра над земята — всяка сергия заемаше отделна ниша сред клоните.

Динозавърското население пък нощуваше в огромни плевни, изградени на специално разчистени места. Яки секвои подкрепяха стените. Макар и по-високо, Тритаун бе в съседство с Дъждовния басейн и се случваше амбициозен или изкуфял месояден карнозавър да се изкачи дотук в търсене на прясна храна.

Освен това сороподите обичаха да са на закрито. Там едрите същества понасяха по-лесно захлаждането на климата.

Уил се сбогува с младежите и Гейна (симпатична, но не чак колкото Силвия, мислеше си той) и тръгна към дървото, където се бе настанил. Изкачи спираловидно стълбище, опасващо ствола на огромна ела, прекоси въжен мост до съседната секвоя, премина по редица подвижни стълби и спря на платформа с хубав изглед.

Повечето постройки в Тритаун имаха широки отвори; при разваляне на времето или при желание за уединение спускаха платнени прегради. При сегашната топлина всички жадуваха за хладината на бриза, затова преградите бяха вдигнати и се виждаше какво става вътре. Под платформата на Уил прелетя двойка неспирно чуруликащи оропендули.

Единствено подобни летящи посетители спохождаха разположилите се високо в короните на дърветата човешки жители на Тритаун. Само някои по-малки динозаври като орнитоподите и дромазаврите се чувстваха удобно по-високо от метър-два над земята. Липсата на палец, отделен от другите пръсти, с който да се вкопчват в клоните, бе причина останалите да не се катерят.

Сороподите харесваха Тритаун: преобладаваше мек климат, между дърветата имаше достатъчно пространство, за да се движат, а и успяваха да откъснат по някой плод от по-ниските клони. Същевременно хората седяха в кошове или по ниските клони и гледаха най-едрите динозаври право в очите. Към това се прибавяше голямо преимущество: хората не се пречкаха в краката на сороподите, та не се налагаше те постоянно да внимават къде стъпват.

Гейна се прибра в дома на родителите си, а младежите и девойките — в съответните спални. Обикновено вечеряха рано, но независимо от натоварения с физически занимания ден, Уил още не бе огладнял. Предпочиташе да постои на платформата и да съзерцава залеза.

Добре ли се бе справил днес? Постоянно изпитваше чувството, че може да се представи и по-добре. Е, поне спечели при дърпането на въжето. Вече се бе убедил, че от добрия учител се изисква да проявява по-скоро търпение, отколкото да притежава знания. И вече си даваше сметка, че не е възможно да е пръв във всичко. Баща му често му го повтаряше.

Въпреки това, понеже беше от скоро в Динотопия, постоянно искаше да е ненадминат във всичко, ако не за друго, поне за да докаже заинтересованост към местните дела. Щеше му се да стане най-младият майстор-пилот на скайбакс, признат някога.

Тъкмо влизаше в къщата за гости, когато остро хладен и неприятен вятър разклати платформата. За да запази равновесие се видя принуден да се вкопчи в близкия хамак. Проникналият като сабя между листата вятър бе неочакван и будеше тревога.

Стигна до своя хамак; обърна са и видя Лора Аврелия — в другия край на откритото помещение перачката приготвяше нов хамак за бъдещ гост. Недалеч от нея четиригодишната й русокоса дъщеричка Тлинка си играеше до ръба на пропаст, дълбока шестдесет метра. Децата в Тритаун бързо привикваха с откритите пространства. Независимо от това момиченцето бе вързано през кръста с меко въже. Ако се изтърси, ще увисне във въздуха като кукла на ластик на не повече от два-три метра. Само след няколко такива падания местните деца се научаваха да бъдат внимателни и да гледат къде стъпват.

С пристигането си Уил изпита възхищение от уменията на местните млади хора чрез залюляване да се прехвърлят от клон на клон и от дърво на дърво. Най-смелите скачаха или вървяха на сто и повече метра над земята по клони не по-дебели от човешка ръка без помощта на въжета. Но не по-малко смаяни и възхитени останаха и те, когато Уил се присъедини към тях. Като бъдещ пилот на скайбакс той не изпитваше абсолютно никакъв страх от височини.

Не се опасяваше, че ще се изтърси от сто метра, защото дъските под него не биха поддали. Подобно на всички постройки в Динотопия и тези в Тритаун бяха градени да устоят на времето. („Влиянието на римляните“ — бе му казал Налаб. — „Много взискателни са били тези римляни.“)

Излегна се в хамака, обърна се наляво и откри, че се е загледал в станцията на наблюдателите на времето. Разположена сред короната на древна секвоя — най-високото дърво в Тритаун — от нея се откриваше панорама към заобикалящата ги рядка гора и върховете на планините отвъд.

Уреди, монтирани по най-горните клони, измерваха количеството паднали валежи, посоката на ветровете и дори промените в атмосферното налягане. За да стигне до станцията, дежурният се изкачваше по серия подвижни стълби и въжета. Обикновено отчитаха показанията през няколко дни, но при заплахата да се разрази цикличната шестгодишна буря, правеха внимателни измервания сутрин и вечер.

— Нещо като мусоните — бе обяснил Артър Денисън явлението на Уил. — Но се проявяват несравнено по-силно и в Динотопия са много специфични. Според мен има нещо общо с промените в морето.

Уил знаеше, че Динотопия се намира вероятно някъде из южната част на Индийския океан. Водната шир, където се предполагаше, че няма нищо, бе дом на велики тайни. Артър Денисън бе разказвал на сина си как мусоните в Индийския океан периодично унищожават южните брегове на доста държави. Трудно бе човек да си представи, че подобна катастрофа ще сполети спокойната Динотопия.

Въпреки това търговията на Динотопия бе насочена навътре, далеч от морето, а из Северните полета почти липсваха големи селища по брега. И не поради нечий каприз.

Заедно с всички останали Уил бе наблюдавал как в града прииждат бежанци от плодородните брегове и пълнят къщите за гости или резервните спални на приятели и роднини. На тези пътешественици по принуда им бе казано, че се налага да изоставят домовете и фермите си. Временно, разбира се. Ала подобно масово преселване подсказваше на Уил, че природните стихии могат да са много опасни. Какво точно ги очакваше, в случай че стане нещо? Не си бе дал труда да се замисли сериозно, а потърпевшите изглеждаха прекалено заети, за да спрат и споделят.

Е, съвсем скоро ще разбере. В момента го занимаваше метеорологичната станция и данните, които тя отчиташе. Една наистина сериозна буря би прекъснала тренировките му, макар че веднъж Налаб му каза: „Понякога от неприятното извличаш повече знания, отколкото от благоприятното.“

Той стана от хамака и напусна къщата за гости. За прекосяване на по-големите разстояния между дърветата използваха въжена линия. Именно така се озова точно до дървото на наблюдателите на времето. Плетен ракитов стол, закрепен със здрави въжета, висеше на кабел над главите. Настани се в стола и започна да се придвижва напред, като дърпаше ту с едната, ту с другата ръка, а краката му се клатеха във въздуха, поне на двадесет метра над земята.

Стана от стола люлка и тръгна по клон, обезопасен с въжени парапети. Приближи се до ствола. Обърна глава назад и различи издигащите се редици на подвижни стълби и плетеница от въжета. Краят им се губеше край кората на червеникавокафяво дърво. Платформата на наблюдателите бе здраво прикрепена близо до върха на дървото, на около стотина метра над земята.

Двама по-възрастни мъже оправяха парапетите на площадката. Трети, седнал до нещо като барака, записваше данни в дебела тетрадка. Уил долови погледите на работещите и се приближи към третия мъж. Той откъсна очи от тетрадката, забеляза емблемата върху ръкава на новодошлия и се усмихна учтиво.

— Мога ли да направя нещо за теб, чирако?

Уил отвърна на усмивката и посочи нагоре.

— Тази вечер Линиати ли отчита данните?

Събеседникът му кимна.

— Да. Горе се чувства като птичка в гнездото си. Скоро ще слезе, ако искаш да поговориш с него.

— Не. — Уил вдигна глава в безполезен опит да види най-горните клони на секвоята. — Искам да се кача.

— Така ли? — Съсухреният писар внимателно изгледа посетителя си. — Правил ли си го?

— Сега ще ми бъде за първи път.

— Разбирам. Ако не възразяваш, ще попитам: откъде това желание да се изкачиш до върха на някакво си дърво, след като вече си се обучавал за пилот на скайбакс и така нататък.

Уил му се усмихна.

— Защото не съм го правил преди.

— Очевидно не те е страх от височини — промърмори старият мъж. — Катеренето обаче няма нищо общо със седенето в меко седло. Ако паднеш, дървото няма да се огъне надолу и да те поеме.

— Знам. Затова искам да го направя.

Писарят се ухили.

— Опитай тогава, чирако, и късмет.

Уил посегна към първата брънка на най-долната стълба, но се спря.

— Линиати няма да има нищо против, нали?

— Да има нещо против ли? — Писарят потопи писалката в плитко бурканче с амонячно мастило. — Там горе той никога няма компания.

— Някои хора не обичат компания.

Леко раздразнен, старецът направи нетърпелив жест.

— Да приказваш ли искаш, или да се катериш? Качвай се, чирако. Ти за какъв го мислиш Тсуана? За негодник от Дъждовния басейн ли? Ще бъде предоволен от посещението.

И писарят отново се съсредоточи в работа си.

Уил кимна, пое дълбоко въздух и започна изкачването: внимаваше във всеки момент едната му ръка или крак да е промушена във водещите въжета.

На места минаваше през тунели от кабели, които се полюшваха под неговата тежест. Колкото по-нагоре се изкачваше, толкова повече се усилваше вятърът, а потискащата влажност от изминалите няколко дни се превръщаше в неприятен спомен. В това отношение извади късмет, защото се потеше изобилно. Хвърли поглед надолу — вече не различаваше земята, нито дори клона на писаря; виждаше се само оплетен гъсталак от листа и клони. Ако някой се страхува от височини, никога не би се справил. Уил се бе научил да прави сложни маневри върху гърба на гигантския куетзалкотлус и тук се чувстваше в свои води.

Преди близо шест години направо смая екипажа на трансокеански плавателен съд: изкачи се пъргаво до върха на главната мачта и то по време на разразила се буря, която впоследствие изхвърли него и баща му до бреговете на тази динозавърска страна. Станцията на наблюдателите на времето бе монтирана върху дърво, доста по-високо от мачтата, но много по-стабилно.

Най-сетне видя площадката за наблюдение, изградена от здрави талпи; преодоля и последните няколко брънки по стълбата до върха. Вече много по-малко иглички драскаха бузите му, а и клоните оредяваха. Стъпи върху грубата платформа, изправи рамене и поздрави наблюдателя на времето.

Линиати се извърна да отговори на посетителя и тозчас по лицето му се изписа широка усмивка.

— Уил Денисън, нали? — Протегна ръка, която Уил сграбчи с готовност. — Аз съм Линиати, от шеста майка Тсуана — обяви той традиционния поздрав на Динотопия. — Чувал съм за теб.

— И аз за теб.

Наблюдателят на времето не бе много по-възрастен от него, прецени Уил. На двадесет-двадесет и пет години.

Линиати се засмя.

— Чувам, че бързо се учиш. Запомняш не само имена, но и информация.

Уил сви рамене, едновременно смутен и поласкан.

— С баща учен свикваш да запомняш всичко.

С наслада обърна глава към хладния бриз. Тук горе, на площадката, беше несравнимо по-приятно, отколкото долу на земята.

В далечината ясно се очертаваха високите върхове на планините Бакбоун. Благодарение на чистия, незамърсен въздух на Динотопия, различи покритите със сняг, още по-високи върхове на Забранените планини, извисили се като бледи мечти.

В окото му попадна прашинка и той извърна глава.

— Какво сочат данните?

Линиати погледна към масичката за писане. Китайци корабокрушенци бяха донесли в Динотопия умението за правене на хартия стотици години преди то да стигне Европа. Потомците им го бяха развили в истинско изкуство. Производителите на хартия заемаха важно социално положение сред знатните семейства. Ала не отказваха на никого, пожелал да се включи в процеса. Динозаврите с радост участваха в приготвянето на хартия.

— Задава се буря. Спор по въпроса няма. — Линиати прелисти няколко страници. — Голяма буря. Опитваме се да определим точно колко голяма.

Уил погледна на север. Планините, обграждащи Тритаун, пречеха да се види океана дори от платформата, макар от Бент Рут да беше възможно.

— Явно според главния наблюдател на времето е тревожна, щом е разпоредил масова евакуация от Северните полета. Наистина ли опасността е толкова голяма?

— Просто традиционна предпазна мярка — обясни Линиати. — Как си обясняваш липсата на големи градове из Северните полета? Там няма никакви постоянно заселени места, нали? — Сви рамене. — Не е изключено и нищо да не се случи. Ще се изсипят, разбира се, обилни дъждове, на места ще има дори наводнения, а и вятърът ще нанесе известни щети. Трудно е да се предвиди всичко. Именно по тази причина гилдията настоява за постоянно следене на цялата информация за местните условия. — Потупа плочката за писане с пръчицата. — Това е моята работа, а и на другите наблюдатели.

— Какво става, ако се окаже, че е истинска голяма буря?

Усмивката на Линиати се стопи.

— Ако е от онези, идващи от север, които се развихрят веднъж на поколение, тогава има да видим какво ли не.

— Например?

— Трудно е да се определи.

Уил се намръщи.

— За последовател на предполагаемо научна дисциплина не си много точен.

— Как да си точен, щом става въпрос за времето? Предпочитам да не се ангажирам. Нека изчакаме поне още седмица. Тогава ела да ме попиташ пак.

— При последната шестгодишна буря заедно с баща ми се оказахме корабокрушенци. Изхвърли ни на северозападния бряг близо до Хачери. Не съм в състояние да си представя нещо по-ужасно.

Усмивката на Линиати се върна.

— Сигурно си мислиш, че няма по-голяма буря. Шестгодишните са нещо забележително, спор няма. Но буря веднъж на поколение е съвършено различно.

— Преживявал ли си такава?

— Не. Само съм чел. Да се молим да не е такава. — Погледът му се плъзна надолу към плочката. — Данните не са добри.

Уил искаше да продължи с въпросите относно времето, но Линиати го бе помолил да изчака седмица. Би било неприлично да настоява.

— Разбрах, че си пилот на скайбакс — подхвана Линиати, оставяйки плочката настрана.

Уил се облегна на въжените перила, безразличен към тристаметровата пропаст отвъд тях.

— Точно така. Аз съм напълно квалифициран чирак.

— Така си и помислих. — Линиати пристъпи към странно изглеждащ прибор в центъра на площадката и започна да проверява нивото на течностите в множеството стъклени тръбички. Уредът позволяваше на наблюдателите да следят промените в атмосферното налягане, като отчитат височината, на която е разположен Тритаун. — Това обяснява как си успял да се изкачиш тук. — Линиати записа няколко числа върху плочката. — Височината е прекалено голяма за някои хора.

— Никога не ме е безпокояла — отвърна Уил. — Винаги съм имал късмет в това отношение. Някога в Бостън се катерех по най-високите църковни кули. — Засмя се при спомена, част от друг живот, наполовина вече забравен. — Дяконите викаха полиция, но аз побягвах по покривите, преди да успеят да ме хванат.

— Всеки си има своите страхове — подхвърли Линиати. — В моето семейство се разказват истории за гигантски крокодили, които преобръщали лодките и изяждали рибарите. Представяш ли си какво са си мислили предците ми, когато са се озовали тук и за пръв път са видели динозаври?

Тихо се засмя.

— При първата ни среща с тях баща ми и аз също се страхувахме. Но това беше, преди да опознаем динозаврите. Странно е как интелигентността променя представата ти за някого, дори той да има рогови образования по гърба, остри нокти и да тежи колкото цяла рибарска лодка. — Уил се замисли за своя добросърдечен, търпелив скайбакс Цириус с огромните криле. — Или прилича на водоливник с причудлива форма, свален от върха на някоя катедрала.

— Динотопия учи всички да гледат под повърхността. — Линиати се премести към друга част на барометровото устройство. — Онова вътре е същината на дадено същество, дори да тежи петдесет тона. За щастие моите предци веднага срещнали цивилизовани динозаври. Каква ли щеше да е реакцията им, ако бяха попаднали първо на карнозаврите от Дъждовния басейн? Един алозавър би сдъвкал няколко крокодила за закуска.

Уил кимна в знак на съгласие и отново се загледа над върховете на дърветата.

— Кога според теб ще ни връхлети бурята, независимо колко силна ще бъде?

— Не съм в състояние да определя. Каквото и да смяташ, предсказването на времето все още не е точна наука, макар да се надяваме един ден и това да стане. — Вдигна очи към ясното синьо небе. — Ех, да можехме да погледнем отвъд планинските върхове. Да привържем телескоп към балон например и по някакъв начин да се предава обратно на земята онова, което се вижда от него. — Сведе поглед. — Това, разбира се, е неосъществимо.

— Не съм толкова сигурен. — Уил се облегна на въжените перила и скръсти ръце. — Баща ми смята, че благодарение на науката са възможни доста неща. Дори летящ телескоп. — Пламъче, подсказващо вълнението му, се появи в очите му. — Ами ако аз кача един горе със скайбакс?

Линиати се замисли.

— Знаеш ли, може би имаш право, Денисън. Известно ти е колко коварни са ветровете, които духат в Динотопия, но кой знае? В моето семейство често повтарят: „По-добре да имаш ум на мангуста, отколкото сърце на лъв“. Ще съобщя идеята ти на моите началници.

Уил не знаеше дали да се ласкае, или не. Не притежаваше ли и той сърце на лъв?

— Небесните лодки не са така подвижни като скайбаксите — отбеляза Уил, — но са в състояние да останат горе по-дълго. Какво ще стане, ако успеете да изпратите една наистина нависоко?

— Ами ветровете по-нависоко? — възрази Линиати. — Как ще контролираш подобно плавателно средство? Какво ще стане, когато въздухът стане прекалено разреден за дишане?

— Баща ми е изобретил апарати, които ти позволяват да дишаш под водата. Няма начин такова оборудване да не работи добре и в небесата.

Потънали в разговор, двамата не забелязаха порива на вятъра, който премина през короната на дървото, разтърси игличките и накара живака в основния термометър да скочи нагоре. Поривът само предвещаваше предстоящите ветрове.

Далеч в морето, североизточно от Динотопия, бурята набираше бяс. Тъмна и силна, тя вдигаше пред себе си вълни по морето все едно е ръката на разгневен бог. Вече беше по-мощна от шестгодишна буря; беше по-мощна и от буря на двадесет години.

Такава буря връхлита веднъж в живота ти; подобна не бе се спускала над Динотопия повече от сто години.

— Притеснявам се за момчето, Налаб.

С ръце върху гладкия парапет Артър Денисън стоеше и гледаше през високия прозорец на библиотеката. В главата му кънтеше постоянният ромон от падаща вода. Чифт цветни тапи за уши, част от премяната на всеки жител на Уотърфол сити, лежаха неизползвани в джоба на панталоните. Имаше ги във всякакви модели, цветове и дебелини; носеха ги не просто като украса, а от практични цели. Предпочиташе да не ги слага. Ако желаеше мир и спокойствие, винаги можеше да затвори прозореца.

— Какво? Какво?

Възрастният трети помощник-библиотекар се приближи, извади своите тапи и несъзнателно повиши глас. Местните жители, от години живеещи заобиколени от водопади, владееха умението на оперни певци да пригаждат гласовете си съобразно условията. Зад плътните стени на библиотеката рядко се налагаше да се вика.

— Казах, че се притеснявам за Уил.

— Тц. Не бих се тревожил за него. — Библиотекарят можеше да се концентрира по едно и също време върху две съвършено различни теми. Артър си го представяше как мислено подрежда и класифицира книгите, участвайки пълноценно в разговора. — Необикновено момче е твоят Уил.

Артър се извърна и отново се загледа през прозореца.

— В Тритаун е, а това е дяволски близо до мястото, където се очаква да връхлети бурята.

— Ако въобще връхлети. — Налаб заклати предупредително пръст към приятеля си. — Окото на бурята може въобще да не стигне до Динотопия и тогава нас ще ни връхлетят само вятър и дъжд, който и без това винаги ни е необходим. — Свъси леко вежди и започна да тършува по масичка, отрупана с древни ръкописи. — Къде оставих произведението на Омир? Човек да си помисли, че след толкова векове най-после би трябвало да сме подредили пристигналото от Александрийската библиотека.

Артър въздъхна и изчака Налаб да намери каквото търсеше. Полиците, опасващи високата стая от пода до сводестия таван, бяха препълнени. Много от събраните тук произведения вече бяха безвъзвратно загубени за външния свят. Други бяха съвършено непознати, защото не бяха човешко дело, а произхождаха от Динотопия. Имаше история, проза, поезия, музика: богатство, което вдъхновяваше, и знание, което щеше да отнеме няколко живота само за да му хвърли човек бегъл поглед. Освен това тук всичко се намираше в безопасност.

— Знам, че е там, и то сам, от известно време. — Артър разсеяно се заигра с кранчетата на мустаците си. — Но никога не сме били толкова далеч един от друг при подобно положение.

Небето над Уотърфол сити бе ясно; само от време на време късове от постоянната мъгла забулваше слънчевата светлина.

Налаб престана да търси ръкописа, вдигна глава и заговори отривисто и прямо. Във външния свят сигурно биха го приели като грубост, но тук схващаха вложената честност.

— Е, Артър, време е да се справи с една-две кризи самостоятелно, без твоите съвети. На колко стана? Седемнадесет?

— Осемнадесет.

— Гледай ти. Гледай ти. Чудесно. Още един здрав гръб в помощ при евакуацията. Там има да се свърши много работа, така да знаеш.

Артър отново се извърна от прозореца.

— Разбрах, че вече е започнала.

— О, да. Необходима предпазна мярка. При нас е традиция.

— А защо да не се изчака, докато наблюдателите на времето са абсолютно сигурни?

Постоянната усмивка по устните на Налаб стана малко по-широка.

— Защото може да се окаже, че тогава е прекалено късно. Тези неща ни връхлитат бързо, Артър. Наистина изключително бързо.

— Кои неща?

— Ами например съществуват… — Налаб млъкна, защото реши да подмени думите с действие. — Ела с мен и ще ти покажа някои картини. Има отлични, а и акварелите са чудесни.

Постави ръка върху рамото на другия мъж.

— Дали да не отида в Тритаун да видя с очите си какво става?

Налаб подбутна приятеля си към вратата.

— Хайде, Артър. Остави момчето. Може сам да се грижи за себе си, а ако постоянно надничаш зад рамото му, само ще го смутиш. Младите мъже се учат от грешките не по-малко отколкото от успехите. Как да разбереш второто, без да си изпитал първото?

Артър Денисън погледна към мъжа, за когото знаеше, че е несравнимо по-мъдър от него.

— Налаб, той е всичко, което имам. Чрез него все още се чувствам свързан с майка му.

— Разбирам — промълви Налаб нежно. — Но за да те разсея от сантименталните ти спомени, нека попитам: ти и онази изпълнителка на флейта не бяхте ли на път да станете нещо повече от добри приятели?

— Ориана ли? — Артър се усмихна. — Тя е чудесна жена. Виждаме се.

Налаб отново размаха показалец.

— Според мен е чудесна партия за теб. При това решителна, доколкото я познавам.

— Прекалено решителна — Артър се усмихна още по-широка.

В този момент влезе Енит с подскоци. Главният библиотекар леко опираше пръсти един в друг, а понеже завършваха с остри хищнически нокти, от това действие произтичаше постоянно, музикално кликване. Беше навик, останал от времето, когато предците на дайноника са се вкопчвали в плячка вместо в идеи. Дългите, клюнообразни нокти на краката, също нетърпеливо чаткаха по пода.

— Какво има?

Дори говорейки с висшестоящия си, Налаб успя да намигне на Артър. Суетенето на Енит бе предмет на доста добронамерени закачки сред персонала на библиотеката.

Дайноникът изръмжа тихо на своя език. Налаб не бе в състояние да отговори с човешката си уста, но докато комуникацията се ограничаваше в по-проста форма, успяваше да разбере повечето от онова, което Енит говореше.

— Не, не. Сигурен съм, че делегацията от Чандара е предвидена за четири, а не за два часа.

Налаб взе хартия и калем и написа отговора с познатите динозавърски йероглифи.

Енит хвърли поглед на текста и изръмжа. Сред кръвожадните динозаври именно дайнониците — те имаха човешки размери — успяха да овладеят естествения си апетит дотам, че да участват в цивилизоването на Динотопия. Придържайки се главно към диета от риба и безгръбначни, те потискаха ефективно основните си инстинкти. Значителната им интелигентност съществено допринасяше за напредъка на науката и изследванията; духовната и интелектуална наслада превъзхождаше порива да превърнат съседите си в храна.

Двамата библиотекари — единият човек, другият динозавър — общуваха енергично чрез жестове и писане, а Артър стоеше тихо наблизо, временно забравен. Въздъхна примирено и се извърна.

Налаб, разбира се, имаше право. Обикновено ставаше така, дори когато превръщаше обсъжданата тема в шега. След като Артър посвещаваше известно време да разбере какво точно му е казал старият библиотекар, зад анекдота неизменно проблясваше мъдростта.

Уил трябваше да съзрее сам. Колкото и любещ баща да беше, Артър съзнаваше, че не е възможно да дебне сина си всеки миг през деня. Щеше да настъпи час, когато нямаше да го има, за да отговаря на въпроси, да дава съвети или просто да предлага утеха.

Ха, та Уил вече имаше годеница — прекрасната Силвия — и кариера като реализирал се стажант-пилот на скайбакс. А освен това запази и разви интересите си към науката. Дали щеше да преживее живота си като майстор-пилот на скайбакс или да поеме по пътя на науката, предстоеше да се установи. Но и в двата случая той трябваше да вземе решението.

Точно както ще се наложи да се справи с предстоящата криза, без помощта на баща си.

Артър Денисън премигна. Осени го, че го тревожи не дали ще има възможност да предложи на Уил помощ или съвет, а осъзнаването, че бързо съзряващият му син вероятно вече не се нуждае от тях.

III

Поривите на вятъра гонеха чайки и речни рибарки. Дивите им крясъци надмогваха воя на стихията. Без особени усилия те се рееха из небесните течения, спускаха се и се издигаха, за да дразнят надигащите се вълни с бели гребени.

По вълните се носеха цели дънери. Тикови дървета от Сиам, махагонови от Ява, мангрови от Суматра и бамбук от Борнео очертаваха предния фронт на бурята. По някои клони все още се мяркаха остатъци от листа, а изплувалите на повърхността умрели риби се завихряха в образуващите се водовъртежи.

Сред целия този хаос плаваше тримачтовият „Кондор“ — с пречупена фокмачта, разпокъсани платна и пълнещ се с вода. Строен не да развива скорост, а да поема тежки товари — той транспортираше чай — сега корабът доказваше стабилността си. Преди много дни и преди доста левги масивният кил и подсиленият корпус предпазиха разтревожения му екипаж от прегръдката на вълните. По-елегантен, но по-малък плавателен съд би се пречупил само при вида на вилнеещата сега наоколо буря. Не че екипажът на борда не предвиждаше такава съдба в крайна сметка и за себе си. Не и при бурята, която бушуваше и трещеше около тях.

Няколко мъже гледаха с копнеж огромните водни пространства и вълните, които често-често заливаха палубата. Те мълчаливо умуваха дали едно бързо удавяне не е за предпочитане пред безкрайните подмятания и залитания, които трябваше да търпят. Дори някак да успеят да оцелеят и да се измъкнат от бурята, силно намалелите запаси храна им обещаваха сигурна гладна смърт. Крачка към най-близкия парапет, ловък скок и морето с радост ще ги погълне.

Вилнееща от седмици, бурята бе отклонила „Кондор“ на стотици левги от пътя му и сега неотклонно го тласкаше на югозапад към пустошта на Индийския океан. Според най-добрите съвременни карти сред тази водна безбрежност нямаше нито един дружелюбен остров или примамлив бряг, та да се надяват, че ще бъдат изхвърлени там.

Единствено бясната енергия на непоколебимия им капитан ги заставяше все още да изпълняват рутинните си задължения. С ругатни и бой ги тласкаше от задача към задача и отказваше да им позволи да отстъпят кораба, а още по-малко живота си, на неуморната стихия. Всеки, комуто бе хрумвало да скочи през борда, съзнаваше, че е добре да потъне възможно по-бързо, защото ако капитанът на „Кондор“ успееше да го върне обратно на палубата, щеше да го посрещне с гняв, по-страшен и от самата буря.

Гневът на Брогнар Блакстрап сякаш извираше от огромния му корем и малцина дръзваха да го предизвикват. Макар коремът му да се надигаше и люлееше като зелените вълни под тях, глупаво беше някой да се осмели да му се изпречи. Възрастта му не можеше да се определи: не само беше силен като вол, но и също толкова упорит.

Да искаш да разгадаеш личната му съдба беше все едно да намериш пътя в лондонска мъгла, но според мълвата именно в този град той бе правил не един и два зулума. Впоследствие се бе пренесъл в Америка, където се бе залавял с различни неща. Успехът го следвал навсякъде, но накрая късметът му го напуснал, а другар, когото измамил при някаква сделка, го предал. Заловили го, изправили го пред съд и го осъдили на затвор в Хобарт, Тасмания, откъдето никой обикновен човек не е успял да избяга.

Но Брогнар Блакстрап в никакъв случай не бил обикновен човек.

На ярка слънчева светлина впечатляващото му теме сияеше в розово сякаш е облицовано с розов кварц. Отстрани и отзад се спускаха дълги черни коси, осеяни с бяло. Дебели вежди и огромни увиснали мустаци украсяваха лицето и подчертаваха големия му нос. Дълбоките му очи, черни като нощта, не бяха лишени от чувство за хумор. Някои от зъбите, които се забелязваха, бяха счупени и неравни. Приличаха на паметници от неолита. Един бе облицован със злато от часовник — Блакстрап го придоби при спор със забравен вече плантатор от Ямайка.

Тежко и горко на онзи, заловен от капитана, който не изпълнява задачите си. Не че Блакстрап бе жесток капитан — не. Беше прекалено умел водач, за да прилага подобни мерки спрямо хората си. Предпочиташе да прибягва до тънкости, характерни за тъмните му дела из половината земно кълбо.

Не би се въздържал — имайте предвид — да счупи нечия глава, ако обстоятелствата го налагат.

Пристър Смигинс бе съвършено друг тип. Самоук в морските дела, с повече ум от трима, взети заедно, единствен той на борда на „Кондор“ имаше някакво образование. Високият помощник-капитан, слаб като върлина, срещнал Блакстрап по време на общия им кратък престой в Хобарт. Смигинс забелязал у капитана качества за оцеляване, каквито самият той не притежаваше. Чест правеше на Блакстрап, че виждаше редица положителни черти у Смигинс. Докато с малки чукчета раздробявали големи скали на ситни камъчета — занимание не особено приятно — двамата мъже скрепили съюз, просъществувал към днешна дата вече няколко години.

Съюз, който вилнеещата буря бе на път да унищожи всеки миг.

В момента двамата стояха зад руля, управляван от сбръчкан стар мъж. Лицето на кормчията изразяваше решителност, но надеждата отдавна бе изчезнала от очите му. Останалите от екипажа се движеха по обливаната от вълните палуба и с всички сили се стараеха да допринесат „Кондор“ да не потъне.

Вече от седмици вятърът биеше към кърмата и течението ги отнасяше все по-навътре в необятните води.

Над главите им се вееше малко окъсано знаме. В момента беше холандското и напомняше за скорошното им посещение в Батавия. Преди това, докато си вършеха работата в Хонконг, плаваха под американско. Сгънати прилежно, в един сандък долу, имаше знамена на тридесетина държави, всяко готово да бъде извадено и вдигнато според обстоятелствата.

В интерес на истината, независимо че екипажът на „Кондор“ бе съставен от поданици на всички тези държави, хората нито признаваха, нито уважаваха някое от тях; те проявяваха лоялност към другарите си, но не и към държавите. Единственото знаме, което поздравяваха, се вдигаше само в сериозни случаи. Върху него на черен фон бяха изобразени череп и кръстосани кости.

Порив на вятъра блъсна кораба и той рязко се наклони настрана. Изправен в целия си ръст от метър и осемдесет и с тегло над сто и петдесет килограма, Блакстрап не се килна и на сантиметър. Чувстваше се като риба във вода и беше горе-долу толкова състрадателен.

— Сложи човек да следи времето, господин Ръскин.

— Да, кап’тане.

Без да обръща внимание на смъденето, кормчията избърса солената вода от очите си. Беше стар и дребен, но дори със запушен нос и превръзка на очите можеше да надуши курса между два близки острова, като сравняваше миризмата на земя и корали. Сега обаче не успяваше да се измъкне от проклетата нестихваща буря и разпенените води.

Пристър Смигинс също се намеси.

— Дай най-доброто от себе си, Ръскин. В такова време сме в състояние да предприемем малко неща и най-доброто е да се опитаме да задържим кораба над водата.

— Тъй е — изръмжа Блакстрап. — Дяволите да го вземат това течение! Пред него Гълфстрийм прилича на безобидно поточе.

Огромните му ръце се свиха в космати юмруци.

Смигинс се вкопчи в парапета, за да запази равновесие.

— Ако вятърът се промени, има шанс да се измъкнем.

— Ах, този вятър — негодуваше Ръскин. — Никога не съм виждал подобен. Дори при нос Хорн не е толкова лошо, нито толкова дълго и настойчиво. Никога! — Върху палубата се разби вълна и заля почти всички. — Ако морето ни иска, ще ни вземе.

— Зарежи тези приказки, Ръскин! — изръмжа Блакстрап. — Няма да търпя такива глупости на моя кораб!

— Извинявай, кап’тане — промърмори старият мъж.

— Какво става с онази цепнатина отпред, Смигинс?

— Още се държи, капитане. — Поради постоянната необходимост да се надвиква с вятъра, гласът на помощник-капитанът ставаше все по-дрезгав. — Сварих едно лепило; смятам, че ще е по-здраво от катрана и…

— Спести ми учените си доклади, господин Смигинс. Цепнатината ще издържи ли, или не?

— Известно време, сър.

Макар и отстрани да не личеше, двамата мъже — така различни по произход и възпитание — изпитваха най-дълбоко уважение един към друг. Помощник-капитанът се измъкна навън под дъжда и пръските от вълните. Различи неясните очертания на многобройния екипаж, изтощен от борбата с бурята. Там стоеше и буйният им капитан.

— Трябва да спрем на някой малък остров и да поправим дъските на коритото.

— Да не мислиш, че не съм наясно? — промърмори Блакстрап. — Но наоколо няма суша, Смигинс. Нали, господин Ръскин?

— При този курс трябва да чакаме да достигнем бреговете на Африка, кап’тане. Или поне така е според картите.

— Африка! — Блакстрап разтвори юмруци и кръстоса ръце зад гърба си. — Съдбата май е решила да ни накара да прекосим цял океан само за да си набавим провизии и да поправим няколко дъски.

— Не знам, кап’тане. — Ръскин се стремеше да вкара оптимистична нотка в поредния мрачен разговор. — Разстоянието, което вече покрихме, и то при нашата скорост, би засрамило дори „Летящия облак“. Морето може и да ни погълне, но преди това сякаш твърдо е решило да ни покаже всичко, на което е способно.

— Същинска жена! — изръмжа капитанът. — Не допусках това старо корито да издържи толкова дълго.

Изглежда, за да докаже колко правилна е оценката му, корабът изскърца силно. Спускайки се към перилата, Блакстрап изкрещя:

— Хайде, действайте, червеи такива! Закрепете оръдието! Да не искате да ви смаже костите?

Моряци се втурнаха да закрепят едно от оръдията на „Кондор“. Движещо се по палубата посред буря, то заплашваше да нанесе толкова вреда на кораба и на екипажа, колкото разгневен кит.

Блакстрап остана да наблюдава хората си, докато се убеди, че се справят със задачата; после пак отиде при Смигинс.

— Значи Африка е най-близката суша, така ли? Кълна се в кръстосаните кости, че щом се налага, ще се устремим към Африка!

Помощникът погледна капитана с възхищение. Блакстрап може да беше лъжец и мошеник, крадец и главорез, и предател по всяко време, но не се страхуваше от нищо — дори и от морето. Целят му вид говореше, че дори човек да не е в състояние да се надсмее над смъртта, то той може. Стига да разполага с достатъчно време, колкото да се опита да я надхитри.

— По всичко личи, че сме нагазили в дълбоки води, сър.

Блакстрап го изгледа свирепо.

— Ще ти бъда благодарен, ако ми спестиш ироничните си остроумия, Смигинс.

Винаги бе проявявал подозрителност към учеността на помощник-капитана си, макар да оценяваше качествата му. Ала ако някога го хванеше да му се присмива открито, никой на борда не биваше да се съмнява, че „Кондор“ незабавно ще има нужда от нов помощник-капитан. От своя страна Смигинс намираше капитана просто за прекалено жесток, та да умре.

Екипажът бе на края на силите си. Не бяха почивали от седмици — и дума не можеше да става за вахти и дежурства. Всички бяха нужни по всяко време, за да държат кораба над водата.

Смигинс мислеше за сандъка с кюлчета, който се бяха опитали да отмъкнат от Батавия. Един добре подготвен и обмислен план се провали заради прислужник. Беше успял да се спаси в друга стая и да даде тревога.

Разбрали за истинската същност на незаконните действия, които се разиграваха под носа им, два холандски военни кораба в пристанището вдигнаха котва и ги подгониха, а по-късно към тях се присъедини и корабът на Нейно Величество „Аполония“ — той и без това дебнеше „Кондор“ след славното му измъкване от Хонконг. И португалски военни кораби гледаха с четири очи да зърнат плавателния съд на Блакстрап, защото бе ограбил и потопил лодка на мандарин близо до бреговете на Макао.

Дотогава екипажът на пиратския кораб неизменно успяваше да бъде на крачка пред колониалните власти в югоизточна Азия. А сега, кажи-речи, всички кораби в Южнокитайско море ги търсеха. Смигинс смяташе, че ги преследват неоснователно. Те, в най-добрия случай, представляваха дребна плячка. Пиратството в района вече не беше разрастваща се индустрия.

И нищо от това нямаше да има значение, ако „Кондор“ бе съумял да се измъкне на изток от Батавия, където да се изгуби сред хилядите острови, съставляващи Индонезия. Но „Аполония“ ги принуди да поемат на запад, а после на юг през протоците, право в пастта на зараждащата се буря, от която — изглежда — нямаше спасение.

Поне се отърваха от преследвачите си, надяваше се Смигинс. Вероятно ги смятаха за загинали. Питаше се дали британските и холандските им екзекутори са потънали, или са избягали от лапите на бурята. В момента не се чувстваше особено благодарен. Твърда почва под краката им беше несъмнено за предпочитане пред онова, което бяха принудени да преживеят сега; на сушата щяха да се справят определено по-лесно с глада, който заплашваше да настъпи, стига, разбира се, да съумеят да се измъкнат от бурята.

Помисли си за крадените стоки, които се подмятаха долу в трюмовете: балите чай, превърналият се вече на сол порцелан, топовете коприна и сандъците с подправки. Е, не бе точно като кюлчета злато, но все пак бяха ценни. И съвсем безполезни, ако екипажът не стигне до пристанище.

Редно е да се признаят заслугите на стария Ръскин, помисли си той. Макар и безуспешно, но по време на бурята кормчията направи много опити да ги върне на север, към Цейлон и Индия. Комбинацията от теченията и ветровете просто се оказа прекалено силна. На „Кондор“ не му оставаше нищо друго освен да плава пред бурята.

Намираха се някъде близо до Тропика на Козирога, където югоизточните ветрове осуетяваха всичките им усилия да се измъкнат. Безнадеждна ситуация. Ако се задържат на сегашния си курс, времето неминуемо ще застудее и всички ще замръзнат, преди да умрат от глад.

Африка, замисли се той. Освен ако не полетят като албатрос, няма начин да изминат цялото това разстояние. Колкото и безспирно да се трудят, колкото и всеотдайно да се борят срещу бурята, екипажът на „Кондор“ беше обречен.

Там, на обливаната от вълните палуба, той си припомни ранните години от своя живот. Беше преподавател, при това уважаван; аристократичните семейства в Лондон доста го търсеха. Любовта към силните питиета (и други неща) доведоха накрая до падението му. Имаше една ученичка — привлекателна млада дъщеря на някакъв граф — чието обучение изглежда премина допустимите граници. Поне баща й прецени така. Само милостивият Бог и невероятният късмет помогнаха на Смигинс да си намери билет за кораб, отплаващ към Антилските острови точно преди вбесеният благородник да хукне по петите му с пистолет и сабя в ръка. При това придружен от полицаи.

Тъкмо реши, че се е спасил на косъм… и при делтата на Темза властите спряха кораба. Нямаше, разбира се, никакви шансове пред съда, оглавяван лично от графа, многобройните му адвокати и съдия, купен от приятелите на разгневения благородник.

И така се озова на път за затвора в най-отдалечените и пусти места на земята — Хобарт в Тасмания, където му предстоеше да прекара остатъка от живота си, потопен в мизерия и непосилен труд. Именно там се запозна с отрепките на света, сред които Брогнар Блакстрап бе най-забележителният. И най-умният, припомни си помощник-капитанът. Приятелството, разцъфтяло между двамата, определено бе необичайно.

Интелигентният Смигинс и смелият Блакстрап организираха кражба на малка рибарска лодка. Избягаха от Хобарт и се насочиха на север по брега на Тасмания. В начинанието им помагаха бедни аборигени — в бегълците те виждаха хора, преследвани от властите подобно тях.

Успяха някак да прекосят безмилостния проток Бас и да попаднат в процъфтяващия град Сидни. Там се укриваха, докато все пак разкриха самоличността им. В компанията на мъже, не по-малко отчаяни от тях, откраднаха кораб и отплаваха на север. Един от онези, които приеха командването на Блакстрап, беше Ръскин — кормчия и навигатор. Без неговите умения положително щяха да се разбият в онзи ужасен риф, който бе принудил дори безсмъртния Кук да спре.

Преодоляха всички изпитания, обърнаха на север и се отправиха към богатствата на Индия и Индокитай. По пътя събраха моряци от всякакви националности — отчаяни мъже, загубили надежда. От такива човешки същества се сформира готовият да служи екипаж.

Имаше филипинци, ренегати китайци, неуспели фермери от Ява, избягали от корабите си американски ловци на китове, свободни африканци и спасили се чернокожи роби, дребни крадци от Европа и Ориента. При предоставената им възможност да плячкосват далеч от ръката на закона, те служеха охотно на Блакстрап. Бяха успявали да се измъкнат от всякакво преследване, да спечелят всяка битка. Досега.

Но морето не може да бъде победено, мислеше си Смигинс. Както го рече старият Ръскин — ако морето те желае, ще те погълне и няма какво да направиш срещу това.

Именно в този момент наблюдателят, качен високо на мачтата, надвика нестихващия вой на вятъра.

— Земя!

Що за глупост, запита се Смигинс. Да не би онзи горе да е първият полудял от екипажа?

Закривайки очите си от дъжда, тръгна със залитащи стъпки напред и насочи глас към върха на мачтата.

— Ей, ти, там! Май доста дълго не си стъпвал на палубата, господин Суарес. Слез! Ще изпратим някой да те смени.

Вятърът късаше думите му на срички.

Рискувайки да падне, развълнуваният наблюдател се наведе и отново се провикна възможно по-ясно:

— Не, сър. Със сигурност виждам земя. На юг от нас.

Протегна ръка и енергично започна да сочи, за да потвърди думите си.

— Какви са тези работи, Смигинс?

Блакстрап стоеше зад гърба на помощник-капитана.

— Суарес твърди, че на юг има земя. Но това е невъзможно.

— От къде знаеш какво е възможно по тези географски ширини, Смигинс? На картите е изобразена само огромна черна площ. — Огледа се. — Къде е бинокълът ми? Не, не, остави. — Сви ръце около устните си и се провикна към наблюдателя. — Как изглежда земята, Суарес?

Вкопчен в мачтата, кубинецът успя някак да вдигне далекогледа към окото си.

— Плоска, сър, с планини в далечината.

— Остров ли? — Смигинс хапеше долната си устна и усещаше солените капки. — Невъзможно е тук да има остров. Все още сме поне на хиляда левги източно от Мадагаскар.

— Кой е бил тук преди нас, Смигинс? Самият Кук никога не е плавал из тези морета. — Блакстрап пристъпи към перилата и извика към палубата: — Раздвижете се, мързеливи риби такива! Не чухте ли наблюдателя? Вдигайте платната.

Слезе долу и започна да нанася удари с юмруци и ритници. Повечето обаче не попадаха в целта, защото екипажът вече действаше с енергия, породена от отчаянието. Колкото и невероятно да беше, пред тях имаше земя и те не биваше да се разминат с нея.

След време част от облаците се разделиха и всички я видяха. Тъмнозелена ивица, с високи планини по-навътре, точно както я описа наблюдателят. Планините означаваха сняг, а снегът — чиста прясна вода. Екипажът нададе радостен възглас.

Тъкмо когато изглеждаше, че са се избавили от сигурна смърт благодарение на милостивата Съдба, от мачтата се чу нов вик.

— Рифове, сър! Рифове право пред нас!

— По дяволите! — Блакстрап си проби път към руля и почти го изтръгна от хватката на кормчията. — Извий кораба с ляв борд напред, Ръскин, преди да стане прекалено късно!

Независимо от обединените им усилия корабът отказа да се подчини.

— Не ще да се извърне, кап’тане. Течението е много силно.

В тона на кормчията се долавяше паника.

С почервеняло от напъните лице Блакстрап се обърна към помощника си.

— Смигинс, дай едно рамо!

Смигинс се подчини, но се оказа безполезно. Носен от силните ветрове и мощните течения „Кондор“ бе поел курс, който щеше да завърши фатално.

Скоро вече виждаха, а не само чуваха, огромните вълни, разбиващи се в широк риф, и усетиха заплашителното надигане на кила. Приближиха още повече и пред очите им се разкри гледка, способна да смрази кръвта на всеки морски вълк.

Останки. Не от хора или животни, а от кораби. Изпочупени и заклещени сред рифа стърчаха отломки от китайски лодки, арабски ладии, цейлонски рибарски кораби и стари испански галери. Имаше разбити търговски и военни кораби и нещо, наподобяващо американски траулер.

— До един се обърнете към Господа и се дръжте с всичка сила! — изкрещя Блакстрап, вкопчил се в руля като в талисман, докато „Кондор“ се издигаше по гребена на огромна вълна.

В този момент из кораба се разнесоха повече молитви, отколкото бяха произнасяни на борда му през цялата изминала година.

Издигаха се все по-високо и по-високо и сякаш увиснаха във въздуха за невероятно дълго време. Дървената конструкция скърцаше от усилието, а мачтите заплашваха да се прекършат всеки миг.

Вълната започна да се спуска.

Когато водата обля палубата, мъжете се разкрещяха. „Кондор“ се наклони заплашително настрана, после изведнъж се стабилизира.

Всичкият порцелан в трюмовете е изпочупен, помисли си Смигинс. Безценната стока, така мъчително придобита, сега несъмнено е превърната в баласт.

— Внимание! — провикна се някой, когато брамселът се откърши и се стовари с трясък върху палубата.

Моряците се разбягаха; пострада единствено нечие бедро.

Вълната продължи напред и се разби в брега. „Кондор“ остана зад нея. По някакво чудо океанът се бе наситил на кораба и сега той плаваше — поразбит, но цял — в спокойните води на лагуната отвъд рифа.

— Господин Йохансен — разпореди се Блакстрап. — Вземи човек, слезте долу и проверете пораженията.

— Да, сър.

Бившият ловец на китове се спусна към трапа.

От екипажа бързо се съвзеха и започнаха да оправят, доколкото могат нанесените повреди. Изхвърлиха негодните отломки; дърводелските сечива се подаваха от един към друг. Корабният фелдшер се погрижи за мъжа, пострадал от падналия връх на мачтата.

Йохансен се появи почти усмихнат.

— Няколко нови теча, сър, но всичките са малки. Корпусът е издържал. Според мен няма нещо, което да не може да се поправи.

— Да, ще се оправи… — Смигинс се извърна и започна да изучава рифа. Отвъд бурята най-после утихваше. Беше невероятно прекосяване — успяха благодарение на онази огромна вълна. — Сега сме в безопасност, но как ще се измъкнем оттук?

Едра ръка се стовари върху рамото му.

— Живи сме, Смигинс, и в спокойни води — и от двете страшно се нуждаехме. По-добре да не предизвикваме съдбата с прекалено много изисквания наведнъж. Нека не си мисли, че сме алчни. — Блакстрап отведе помощника си до перилата и продължи: — Интересно приземяване, не смяташ ли?

Виждаха мангрови дървета, опасващи брега, а по-назад — високи гъсти тръстики.

— Не е изключено да има канибали — промърмори вечният песимист Смигинс — или нещо още по-лошо.

— Готов съм да се изправя пред всеки канибал. — Избавлението им от бурята бе възвърнало енергията на Блакстрап. — Не виждам обаче никакви следи от хора: няма канута, няма и рибарски мрежи. Само растителност и обещание за прясна вода. Открихме тази земя, Смигинс, и, кълна се във всички морски богове, тя е наша! Аз, Брогнар Блакстрап, предявявам претенции към нея. Нека някой дръзне да ми оспори това право. — Хвърли поглед наоколо. — Ще ми се онези холандски и английски кораби да бяха продължили да ни преследват, защото чудото, благодарение на което се озовахме в лагуната, определено няма да се повтори. Щеше да ми достави огромно удоволствие да видя как се разбиват в рифа, да чуя писъците и воплите им, с които ни молят за помощ.

— Вероятно отдавна са поели в обратна посока, за да избегнат бурята — напомни му Смигинс.

— Да, знам, знам. — В очите на Блакстрап се мяркаше смъртоносно пламъче. Смигинс мигом го разпозна, защото го бе забелязвал многократно и преди. — Но мога да си го представя, Смигинс, и да се насладя на картината. — Изпъна рамене. — Ще направим необходимите поправки и ще си набавим провизии. Възможно е да има местно население, което да ни помогне с по-тежката работа.

— Дали ще бъдат дружелюбни, кап’тане? — попита кормчията.

— Няма значение, господин Ръскин. На борда разполагаме с осем оръдия и ако барутът е останал сух, всички местни жители твърде скоро ще разберат, че е в техен интерес да се подчиняват на нашите заповеди. Няколко изстрела и веригите са в състояние да вразумят и най-непокорното село. Това е добре известно. Ако се намерят екземпляри, които си заслужава да вземем, ще ги използваме за баласт, а оцелелите ще продадем в Дърбан.

— Искаш да кажеш, че ще продължим към Африка ли? — попита кормчията.

— Точно така, господин Ръскин. Засега се нагледах на противния Индокитай.

Именно в този момент окото на Смигинс попадна на нещо.

Останки от три кораба бяха заклещени сред вътрешен коралов обръч. Дървените им корпуси сякаш отказваха да изгният. Не можеха да бъдат идентифицирани.

— Погледни.

Заетият Блакстрап свъси вежди и погледна помощник-капитана.

— Кое, Смигинс? Защо си губиш времето да зяпаш умрели кораби, отдавна превърнали се в сигурни гробници за мъртъвци? Няма да ни помогнат. Освен — продължи той малко по-ведро — ако на борда на някой от тях не виждаш нещо полезно. Оръдие би било добре дошло, както и един-два варела барут.

— На борда на тези кораби няма да намерим такива неща, капитане.

Проследявайки накъде гледа помощник-капитанът, няколко моряци също се обърнаха към останките.

— Какви са тези кораби, господин Смигинс? — попита най-сетне единият.

— Самият аз едва вярвам на очите си. — Смигинс продължи да изучава корпусите. — Виждате ли онези двата, с дупките отстрани? Това са отвори за весла. Тези съдове са се придвижвали с гребане и с платна. Според мен са триреми — римски бойни кораби. В тези води единствено трирема би оцеляла от толкова древни времена.

— Римски ли? — прояви нескрит интерес Блакстрап. — Какво искаш да кажеш с „римски“, Смигинс? Такива ли странни плавателни съдове използват в южна Европа напоследък?

— Не напоследък, сър. Става въпрос за корабите на Цезарите, за които Средиземно море някога е било като римско езеро. Но как са попаднали тук?

— Цезарите, казваш… — Блакстрап се усмихна замислено. — За Юлий съм чувал. Мъже като него ми допадат. А какво ще кажеш за третия плавателен съд?

— Не съм сигурен. Както го гледам, ми се струва още по-древен. Египетски или финикийски. Виждате ли окото, изрисувано на носа? Присъствието им тук е мистерия за мен. Не съм в състояние да я обясня.

— Защо не попиташ кормчията им? — попита Ръскин през дрезгав смях.

— Страх ме е да се обърна към моряк, мъртъв от хиля да или повече години. Ами ако ми отвърне неговият призрак?

Смигинс говореше сериозно и усмивката на Ръскин мигом се стопи.

— Ха! — Блакстрап не изглеждаше впечатлен. — Тук е истинска гробница за кораби. И как иначе! При такива течения наоколо. Но ние оцеляхме. Знамението е добро.

— Не съм сигурен, капитане… — Смигинс се извърна от корабите и погледна земята. — Чувствам, че това място не е наред.

— Зарежи чувствата си, господин Смигинс. Ако тук има и прясна вода, земята ме задоволява.

Помощник-капитанът не отговори нищо — предпочете да запази тревогите за себе си. Блакстрап и без това нямаше да им обърне внимание.

IV

Докато екипажът закрепяше кораба, от време на време от вътрешността на сушата долитаха странни викове и шумове. Те само подсилваха безпокойството на Смигинс, но оказваха съвършено различно въздействие върху екипажа, лишен от толкова богато въображение.

— Диви животни. — Йохансен доволно потри ръце в очакване. — Прясно месо!

— Бизони, ако имаме късмет — уточни жилавият дребен Анбая от Хавайските острови. — Ще организираме ли ловна група, капитане?

— Скоро, гладен безбожнико — обеща Блакстрап развеселен. Погледът му се плъзна по палубата. — Къде е проклетият африканец? Кажете му да се измъкне от трюма. Няма да потънем.

Двама мъже се спуснаха в трапа да търсят война от племето зулу.

Продължаваше да духа вятър. Клатеше кораба и рошеше опашката на Смигинс. Вече бе доста по-слаб. Небето на североизток обаче тегнеше все така тъмно и заплашително. Над сушата започна да се стеле мъгла и закри планините в далечината.

— Какво ще кажеш, Пристър? — Блакстрап кимна към брега. — Изглежда безопасно.

— Същото може да се каже и за островите Фиджи — отвърна Смигинс, — а са свърталище на най-известните канибали в Тихия океан. С изключение, вероятно, на диваците в Нова Гвинея, за които казват…

— Достатъчно! Никога ли няма да се научиш кога да си затваряш устата? Ще слезем на брега да видим какво ще успеем да си набавим — например вода, храна пък и нещо друго. — Извиси глас: — О’Конър! Треганг! Спуснете лодка във водата.

Смигинс не възрази. Той, подобно на всички останали, изгаряше от нетърпение да усети отново твърда земя под краката си вместо люлеещата се палуба.

Изпратиха две дузини хора на тесния плаж, а още толкова останаха на кораба, за да продължат с ремонта. При всяко прекосяване на спокойните води на лагуната с лодката, хората в нея коментираха изобилието от странните на вид риби във водата. Из топлите плитчини се виждаха и необикновени същества, които никой не бе в състояние да определи. Смигинс изяви готовност да ги изучи, но Блакстрап не искаше и да чуе за някакво бавене. Ако нещо не бе годно за ядене или да се превърне в злато, то не представляваше интерес за него.

Сред мангровите дървета откриха тесен проход; оставиха половината от хората да изследват брега, а другите поеха сред гъстата растителност. Скоро се озоваха в тесен, виещ се в меандри поток. За радост на всички водата скоро изгуби възсоления си вкус.

Мангровите дървета оредяха и на тяхно място се появиха острици, тръстика и други водолюбиви растения. Смигинс бе убеден, че различава по брега не само папур, но и див ориз — още нещо за ядене: щяха да го добавят към рибата, която вече видяха. Тази земя не само щеше да утоли жаждата им, но и да ги нахрани.

Скоро течението на потока стана по-бързо; наложи се мъжете да гребат по-усилено. Сега поне разполагаха с достатъчно вода, за да заситят жаждата си. Трудеха се с възродена жизненост.

Потокът се стесни дотолкова, че лодката не можеше да се движи. Изтеглиха я върху ивица бял пясък на брега. Високата до коленете трева ухаеше приятно и те продължиха напред, като държаха пушки и саби в готовност.

Независимо от привидното спокойствие, Смигинс беше все така притеснен.

— Отваряйте си очите. Не се знае какви животни обитават дива земя като тази.

— Да, да — съгласи се Анбая. — Внимавайте за краката си.

— Краката ми ли?

Мъжът, който се обади, имаше превръзка над празната си очна ябълка, а от лявата му ръка липсваха два пръста — резултат на прекалено близка среща с прелитащ снаряд.

Дребният Анбая се усмихна.

— Змиите обичат високите треви.

Неколцина от мъжете видимо се сепнаха и започнаха да внимават къде стъпват. Анбая се засмя отново, но никой не сподели веселието му.

Не попаднаха на змии и скоро високата трева остана зад тях. Отправиха се към район с ниски хълмове. Пред погледа им се издигаха дървета от всякакви земи. Имаше и дъбове, и палми. Някои тежаха от плод. Смигинс се огледа за маймуни — те биха се хранили с тях, пък и щяха да подскажат на мъжете кои стават за ядене и кои — не. Не само че не се виждаха никакви маймуни, но нямаше и следи от тях. Сподели наблюдението си с Блакстрап.

— Е, няма маймуни. Какво от това?

Блакстрап използва сабята си, за да разсече изпречил се на пътя му филодендрон.

— В земи като тази почти винаги има маймуни.

— Бил ли си някога в Таити, Смигинс?

— Не, сър.

— Големи острови, много плодове. Доста прилича на това място. И никакви маймуни.

Що се касае до Блакстрап, това обясняваше всичко.

Появиха се няколко птички и зачуруликаха. Устремиха се към хората без никакъв страх. Един моряк вдигна пушката си и се прицели в нещо, което приличаше на дебел гълъб, но с червени пера на върха на главата. Другарят му отмести дулото настрана. Стрелецът го изгледа свирепо.

— Какво има, Мкузе? Твоите хора не ядат ли дивеч?

— Ядем почти всичко, което хванем — отвърна войнът от племето зулу. — Но ако ще стреляме и по този начин ще предупредим местните жители за нашето присъствие, предпочитам първо да уловим нещо по-голямо.

Накацалите по околните клони птици започнаха да разглеждат с любопитство натрапниците.

Стрелецът се замисли над думите, после кимна и макар с неохота, се отказа от намерението си. Освен Смигинс, сред моряците нямаше учен човек. Но не бяха и глупави. Глупав пират не оцелява дълго. Групата продължи напред.

Анбая не намери змии, но откри грозд папая. Мъжете се позабавиха, докато се натъпчат до насита. В този момент малаецът Треганг се върна тичешком при тях. Застиналата върху лицето му гримаса изразяваше не толкова ужас, колкото смайване.

— Капитане, ела бързо. И ти, господин Смигинс. Бързо!

— Успокой се, човече. — Блакстрап избърса сочните семки от устата си. Няколко се задържаха върху мустаците му. — Какво има?

Малаецът вече се връщаше натам, откъдето се появи, без да спира да ги подканва трескаво:

— Ела да видиш, капитане. Ела!

— Какво, по дяволите, му става? — Раздразнен, Блакстрап изтегли сабята си. — Говори, човече, или ще ти отрежа езика.

— Не само ние берем плодове.

— Туземци ли?

Всички наскачаха от местата, където седяха или се облягаха, и застанаха нащрек.

— Не, не са туземци. Бързо елате да видите!

Едва изрекъл думите, малаецът се извърна и изчезна сред храсталаците, запълващи пролуките между дърветата.

— Сигурно не е толкова ужасно, щом Треганг е готов да му хвърли още един поглед. — Йохансен избърса изцапаната си със сърцевина на папая ръка в панталоните. — Най-добре да отидем да видим дали наистина е открил нещо, или просто е полудял.

Догониха развълнувания моряк, който клечеше сред храстите и сочеше напред. Трябваше им малко време, за да различат формите на другите берачи на плодове. Тогава и техните очи се разшириха.

Съществата, методично събиращи нападалите папай, не само не бяха туземци, те дори не бяха хора. Нито маймуни, каквито Смигинс се надяваше да срещнат.

— Какво, по дяволите, е това? — попита Блакстрап, източил врат, за да ги разгледа по-добре.

От цялата група единствен Чин-ли — избягал крадец от Кантон — смяташе, че знае отговора.

— Това са дракони, капитане.

Блакстрап изгледа дребния мъж, изпълнен със съмнение.

— Дракони ли?

Чин-ли закима трескаво.

— Да, сър. Дракони.

Смигинс, потресен от гледката не по-малко от другарите си, бе сигурен поне в едно: на този свят не съществуваха дракони. Това бяха средновековни суеверия, макар източниците за някои от легендите сега да бяха очевидни. Съществата пред тях дори не бяха особено впечатляващи. Драконите са чудовищни зверове с остри зъби и нокти и от ноздрите им излиза огън, който помита всичко по пътя си.

Съществата пред тях, колкото и да бяха уникални, въобще нямаха остри зъби, ядяха плодове и оставяха след себе си единствено семки от папая.

Но ако не са дракони, какво са тогава?

Бяха всичко на всичко пет: двама възрастни (или поне два по-едри екземпляра) и три по-малки. Гърдите и коремите им имаха бежов или жълтеникав цвят, а розови ивици украсяваха врата, гърба и опашките им. Тънките им, източени във формата на „S“ вратове, преминаваха в тесни зурли. Торсът им завършваше със стройна опашка, която се виеше зад тях и сякаш ги придържаше изправени. Огромните им очи шареха наляво-надясно. По-едрите достигаха на ръст два-три метра, а трите по-малки — от метър до два. Гъвкавата им снага, дори при по-големите, едва ли тежеше повече от стотина килограма.

— Вижте, вижте! — посочи Мкузе чудото пред тях.

— По-тихо, човече! — изръмжа Блакстрап.

Видя какво сочи мъжът от племето зулу: нещо като кожена торба бе преметнато през рамото на най-едрия екземпляр.

Блакстрап се обърна към помощника си:

— Виждаш ли торбата? От къде ли я е взел звярът?

Смигинс се замисли.

— Вероятно е висяла на клон и когато тези същества са минали тичешком оттам, тя се е нанизала на врата му. Или е доплавала от някой разбит кораб. Голямото същество е мушнало главата си през дръжката и оттогава торбата си стои там. Сигурно е свикнало с нея, защото по нищо не личи да му пречи. Виждаш ли как използват предните си лапи, за да наведат клоните надолу?

— Според китаеца са дракони. А ти, Пристър? Виждал ли си някога такова нещо?

— Не, капитане. — Смигинс свъси вежди. — Приличат на гигантски гущери, но ходят на два крака. Редно е да знам какво представляват, но идентификацията им ми убягва.

— Аз съм виждал такива. — Войнът от племето зулу застана до Блакстрап. — Има ги в родината ми, само че там са с пера. — И двамата мъже се обърнаха към война. — Холандците имат име за тях, но англичаните ги наричат „щраус“.

— Щраус — промърмори Смигинс.

Чудноватите същества наистина доста напомняха на прочутата птица, лишена от способността да лети. Ако трябваше да е по-точен: птица, чиито пера са били отвени от вятъра. Възможно беше тези да са техни роднини, на които перата окапват по това време на годината. Ала като ги гледаше, подобно обяснение не го задоволяваше. Никой щраус няма дълги, подвижни и ловки предни крака с остри нокти. Иначе приликата бе смайваща.

— Дракони — настоя Чин-ли, — но още малки.

— Не са много по-големи от нас — обърна им внимание Самюел, чернокожият от Америка. — Високи са, но не изглеждат особено тежки.

Мъжете наблюдаваха съществата от прикритието си, а те продължаваха заниманията си: подбираха най-зрелите плодове и разнообразяваха угощението си с големи парчета от корените около стволовете на повалените дървета. Тръните от избуелите храсталаци сякаш не проникваха през дебелата им кожа. Цветните петна върху чувствителните лица приличаха почти на нарочно изрисувани. От време на време си подсвиркваха или изчуруликваха едно на друго. По-малките бяха особено гласовити.

Пиратите нямаше откъде да знаят, а и не биха повярвали, че тези изсвирвания представляват сложна система за комуникиране и всъщност са доста развит език. Дори не им хрумваше, че семейството струтиомимуси, което така старателно шпионираха, е нещо повече от група тъпи животни. За тях кожената торба на врата на възрастния мъжкар бе там в резултат на чиста случайност.

Готови да си починат в края на дългото пътуване, семейството струтиомимуси бяха убедени, че са сами. Определено не се чувстваха в опасност. Нямаше начин месоядните карнозаври от Дъждовния басейн да стигнат до Северните полета. Следователно нищо не ги заплашваше, ако се изключи някоя и друга отровна змия. Но дори и децата знаеха, че трябва да си държат очите отворени и да внимават за тях. Затова вниманието им бе съсредоточено върху дърветата и земята около тях.

Когато не беряха плодове и не ядяха, трите деца се гонеха около дърветата и храстите: играеха на сложна игра на гоненица, при която не биваше да настъпват опашките си. Майката и бащата стояха наблизо, оставили малките да се забавляват. И без това скоро отново ще трябва да се захващат да учат. И трите бяха много пъргави и бързи, а когато подскачаха или рязко променяха посоката — и необикновено грациозни. Експедицията за събиране на плодове бе всъщност награда за най-голямата им дъщеря — Кеелк — която се представи изключително добре в последните младежки олимпийски игри в Пууктук.

За разлика от хората, когато отиваха да починат сред природата, струтиомимусите не се нуждаеха почти от нищо специално за такова начинание. Не само че можеха, но и с огромна охота те живееха с онова, което предлага земята. Северните полета бяха плодороден район и те нямаха никакви трудности в набавянето на достатъчно храна. При нормални обстоятелства щяха да отседнат при някои от фермерските семейства в околността, но хората и динозаврите, които обикновено обработваха тукашните земи, наскоро бяха принудени да се преместят към по-високите, сухи места.

Затова сега спяха на открито, под звездите. И хората правеха същото при относително здравословно време. В момента бяха предприели семеен излет и затова бяха дошли сами.

Шремаза, стиснала половин папая в ръката си с остри нокти, погледна партньора си.

— Трябва да поемаме обратно към Бент Рут — прошепна тя. Не забелязваше мъжете, наклякали в шубраците.

Тялото на Хисаулук не помръдна, но с гъвкавия си врат той нямаше никакъв проблем да погледне през рамо.

— Знам. Дори не е редно да сме тук. Потискащо е да гледаш всички тези изоставени ферми. Но децата щяха да са страшно разочаровани. Очакваха екскурзията от много време. Само семейството и далеч от цивилизацията — да поживеем сред природата, както са правели в древността.

Тя кимна в знак на съгласие. Струтиомимусите бяха изработили сложен език — с жестове, с движение на шията и на тялото, те подсилваха изразеното с подсвиркване.

Същото бе характерно и за сороподите, които си служеха с близък до техния език. Помежду си струтиомимусите намираха своите несравнимо по-едри роднини за доста тромави, когато говорят с езика на тялото, но не им го казваха. Щяха да ги обезсърчат.

Пък и е неприлично да се присмиваш на някой, който тежи няколкостотин пъти повече от теб.

Извърнаха се и се загледаха в децата. Останаха доволни и преплетоха шии. Приличаха на огромни голи лебеди.

— Интересно поведение — отбеляза Смигинс шепнешком. — Никога не съм виждал щрауси да постъпват така.

— А ти какво знаеш за поведението на щраусите, Смигинс? — Блакстрап насочи вниманието си към застаналия мирно зулу. — Какво ще кажеш, Мкузе?

— Там, откъдето идвам, няма щрауси, капитане.

— Няма значение — настоя Смигинс. — Пред нас не са щрауси. Дори не смятам, че са им далечни роднини.

— Тогава какво, по дяволите, са? — попита друг от екипажа.

— Не знам. — Помощник-капитанът се напъна да се сети нещо от много отдавна, но не успя. — Струва ми се, че преди много-много години съм виждал нещо, макар и по-различно, но същевременно приличащо на тях.

— Преди много-много години — как ли пък не — сряза го Блакстрап. — Не знаех, че си бил в Африка, господин Смигинс.

— Не съм, капитане. Не. Видях съществата, които приличат на тези, в… Лондон.

— В Лондон ли?

Блакстрап едва не прихна, но се сети, че не бива да вдига шум. Не искаха да подплашат съществата да избягат панически.

— Онези, които видях, не бяха живи — уточни помощник-капитанът безстрастно.

Докато проследяваха деликатно пристъпващите животни, очите на Блакстрап заблестяха.

— Хрумвало ли ти е, Смигинс, какво биха представлявали като пари тези великолепни зверове за някой цирк или зоологическо дружество?

— В пари ли? — Смигинс премигна насреща му. — Не, капитане, не ми е хрумвало.

— Тогава сега се замисли. — Блакстрап стисна рамото на помощника си. — Какво ще кажеш? Колко ще получа за единствената птица-дракон на света?

— Няма начин да се определи. Убеден съм, че никой никъде не е виждал нещо подобно. Те са направо безценни. Само да можех да си спомня…

Гласът му секна раздразнено.

Блакстрап погледна към Чин-ли.

— Колко плащат в Хонконг за жив дракон, а?

— Каквото поискаш, капитане: злато, роби, коприна. Каквото и да поискаш, ще платят.

— И аз така си помислих. Какво ще кажеш за хиляда златни лири?

— Каквото поискаш. Ти определяш цената, а те плащат.

Едрият мъж се обърна отново към съществата.

— Ще накараме проклетите хонконгци да наддават един през друг. А и англичаните да изпреварват американците при наддаването. Ще продадем по един звяр на всяка страна; колкото повече намалява стоката ни, толкова повече ще вдигаме цената. И няма да ни се налага да убиваме. Помисли си, човече. — Разтърси Смигинс. — Това е по-голяма награда от всяка плячка.

— Да — промърмори Смигинс странно разсеян. — Голяма награда.

— Хайде, тогава.

Блакстрап тръгна тихо назад сред храсталаците, оставяйки Анбая и Мкузе да дебнат бъдещите им жертви.

— Вие двамата! — обърна се той към О’Конър и Чумаш, щом се отдалечиха на безопасно разстояние. — Върнете се на кораба. Вземете още дузина мъже и донесете всички въжета, които можете да носите.

— А ремонта, капитане… — опита се да оспори някой решението му.

— Ремонтът да върви по дяволите! Ще почака. Не знаем колко такива същества има и ако се забавим, има опасност да пропуснем шанса си.

— И мрежи — подсказа Смигинс.

— Точно така — и мрежи — съгласи се Блакстрап ентусиазирано. — Добре го измисли, Смигинс.

Разполагаха с няколко здрави рибарски мрежи, набавени в Манила. Бяха по-яки от необходимите за риболов. Ако ги използваха правилно, щяха да ги превърнат в отлични капани.

Ако екипажът изненада съществата, мислеше си Смигинс, наистина можеха да ги вземат в плен. Съществата имаха здрави и силни задни крака, но предните изглеждаха по-слаби. А и им липсваха остри зъби — имаха само костни израстъци. Възможно бе да успеят.

— Най-вероятно ще ни се отдаде само един шанс. — Сега вече бе изцяло запален от идеята. — Видяхте задните им крака, нали? Обзалагам се, че ще надбягат всеки човек, и то с лекота.

— Но да видим как ще се измъкнат от мрежата. — Блакстрап се обърна към определените от него хора. — Хайде, тръгвайте. Допълнително злато за онзи, който пръв стигне до кораба.

При тези думи двамата моряци се извърнаха и изчезнаха в храсталака.

Не беше лесно да се държат струтиомимусите под око, без да ги обезпокоят, но сред екипажа на „Кондор“ мнозина бяха прекарали по-голямата част от живота си в хитрости да избягват преследване. А хора като Анбая и Мкузе познаваха навиците на редица животни, бяха и опитни ловци. Макар че плячката бавно пое на юг, бдителните пирати не ги изпускаха от око. Пък и самите динозаври сякаш им помагаха — често спираха да хапнат, да се скупчат и да си подсвирнат мистериозно.

През цялото време съществата така и не разбраха, че докато изучават земята, други внимателно изучаваха тях.

V

Хисаулук се надигна заедно със слънцето. Разтваряйки челюсти на сто и осемдесет градуса, той се прозина продължително и ги затвори рязко. Все още в положението, в което бе спал — краката му прилежно сгънати под него — протегна ръка да докосне гърба на партньорката си. Шремаза продължаваше да спи отпусната; бе извила шията си така, че главата й лежеше върху гърба.

При допира вратът й се изправи. Изсвири нежно; двамата докоснаха клюнове — разтваряха ги и ги затваряха в серия от бързи движения на челюстите, от което се получаваше нежен, изпълнен със съдържание дует. После тя се надигна, опъна крака, а дългата тясна опашка се стрелна назад. Наблизо децата спяха непробудно като три розови купчинки върху възвишението от мъх и меки зелени листа.

Хисаулук се извърна към изгрева. Въпреки притъмнените буреносни облаци, той бе по-скоро ярък.

— Изключително красиво утро. Но ако тези облаци се насочат към брега, ще се измокрим. — Тръпки преминаха по гърба му, докато се протягаше. — Ще събудя децата.

Пристъпи към импровизираната постеля от мъх и листа и внимателно прокара пръсти по гърбовете на две от лежащите фигури. После и по шиите им. Под нежната му ласка децата се събудиха бавно и се надигнаха като изпълнени с очаквания цветя.

— Време ли е да тръгваме, татко? — попита най-малката от тримата — Трил.

Изправяйки се, първо ритна с едното, после с другото краче, та да прогони и последните остатъци от съня.

— Време е. Трябва да се прибираме в Бент Рут, а и няма начин да предвидим кога ще се разрази бурята. — Посочи към морето. — Признаците не са добри. Ако е лоша, колкото се очаква, не е хубаво да ни свари тук, сред полето. Не и след като всички други са го напуснали. До довечера искам да сме на по-високо място.

Тя кимна. До нея брат й и сестра й изпълняваха сутрешните си упражнения. Струтиомимусите, подобно на близките им братовчеди дромозаврите, овираптозаврите и някои други, много си падаха по научените от хората упражнения тай-чи и ги бяха превърнали в част от сутрешния си ритуал. Групата пирати, повечето от които си почиваха недалеч, не забеляза колко старателно и прецизно го изпълняваха. Двамата на пост по-близо до съществата се ослушваха само дали нещо не прошумолява в храстите и дебнеха за внезапни проблясъци на цветове наоколо. Съсредоточени единствено в това, те пропуснаха въпросния ритуал, а той със сигурност щеше да промени мнението им за интелигентността на плячката, която смятаха да заловят.

Закусиха с плодове и насекоми, хвърлиха последен поглед към удобното временно жилище, където прекараха нощта и поеха в посока, която следваше да ги изведе по-високо по склоновете на хълмовете. След ден ходене щяха да стигнат до пътеката, вливаща се в пътя, който свързва планинските градове с фермите из Северните полета.

Децата бягаха сред храстите и упражняваха младите си крачета. Енергични, развълнувани подсвирквания и писъци изпълваха въздуха и се сливаха с чуруликането на птиците откъм дърветата. Двамата възрастни поддържаха равномерно темпо с къса крачка. В края на краищата не виждаха причина защо да не поудължат последния ден от ваканцията си.

Движеха се, пренебрегнали всякаква бдителност. Освен заплашителната буря в Северните полета, не съществуваха никакви опасности. Хубаво място за живеене, помисли си Хисаулук, ако нямаш нищо против на всеки шест години да си събираш багажа и да напускаш дома си. Напълно спокоен, той остави децата да налагат темпото.

Растителното разнообразие, сред която се движеха, бе необичайно дори за Динотопия. Дървета растяха редом до папрати. Виждаха се борове, ели и палми. Манго и папая си деляха място с храсти, които през древността бяха раждали боровинки.

В тази част на подножията на хълмовете нямаше нито ферми, нито обитатели. И понеже дълго никой не бе минавал по пътеката, тя беше обрасла. По едно време растителността започна съвсем да се сгъстява и децата тръгнаха в индийска нишка след родителите си — с едрите си тела те без особени усилия пробиваха път през гъсталака. Шремаза щеше да е доволна, когато най-после излязат на централната пътека. Оттам лесно щяха да стигнат до пътя Галинга.

Усмихна се при спомена как Аримат настояваше да останат още ден-два.

— Не ме е страх от никаква буря! — заяви младежът.

С огромно търпение тя и Хисаулук му обясниха колко по-различна е шестгодишната буря от бурите, връхлитащи от североизток, и че Северните полета са най-лошото място, където един разумен динозавър може да се озове по време на бедствието. Аримат проявяваше бунтовнически дух и се нуждаеше от здраво обучение.

Загледа се как децата й прескачат огромно повалено дърво. Макар да не бе по-високо от метър и половина, всяко направи по няколко опита, преди да го преодолее. Аримат се справи първи, последва го Трил. Кеелк, с огромно достойнство, сведе глава и мина под бариерата.

Умница е моята Кеелк, помисли си Шремаза. Един ден ще стигне далеч. Бяха прекрасни деца и растяха добре. Е, малко вироглави, но това бе нормално за възрастта им.

В гората беше толкова красиво, толкова спокойно, че когато се чу първият писък, тя не реагира.

— Това беше Трил! — изцвъртя партньорът й.

Двамата хукнаха едновременно след децата, отдалечили се доста напред.

Само след секунди ги догониха, но ги посрещна толкова неочаквана и лишена от смисъл гледка, че и двамата възрастни просто застинаха намясто и се вторачиха, без да вярват на очите си.

В първия момент Хисаулук реши, че децата са се натъкнали на злодейски карнозавър. Макар и много рядко, но някои от тях прекосяваха планините Бакбоун. Особена склонност към такива набези проявяваха по-младите месоядни; едва със зрелостта апетитът им намаляваше и те преосмисляха желанието за подобни детински щуротии. И все пак господарите на Дъждовния басейн бяха непредсказуеми. Възможно бе необичайното време да имаше нещо общо с такова поведение.

Но се оказа, че не някой шляещ се алозавър заплашва децата им. На пръв поглед всичко изглеждаше нормално. Хисаулук надзърна предпазливо през ръба на стръмната яма и видя Трил и Аримат на дъното, обърнали взор нагоре. Изглеждаха зашеметени, но не и ранени.

— Какво стана? — попита той Кеелк.

— Не знам, татко. Тичахме и си играехме. Изведнъж земята под краката на Аримат и Трил поддаде. Едва се задържах да не падна и аз.

— Земята е поддала?

Смаяната Шремаза сведе врат към земята и започна да души палмовите клони и тръстиките, които покриваха подстъпите към ямата. Освен силната миризма на растенията, се долавяше и друга. На океана… и на още нещо.

Хисаулук се замисли върху положението. Децата едва ли биха успели да излязат със скок от прекалено дълбоката яма. Без засилване дори на него щеше да е трудно да изскочи на свобода. Струтиомимусите имаха силни задни крака и макар без палци, като при хората, можеха да се вкопчват в големи предмети — клони например. Започна да крои планове. Трябва да намерят някои здрави лиани…

Шремаза подсвирна високо и наруши мислите му.

— Някой е изкопал това! Виж колко равни и прави са стените. — Тя подуши около ръба на ямата. — Не е дело на някой риещ анкилозавър.

— Да. Какъв е смисълът да копае толкова дълбоко? Дали не е някой от рогатите?

— Цератопс ли? — попита тя. — Но защо? И то точно по средата на старата пътека. — Изрита настрана купчинка палмови клони. — Тези не са паднали. Били са отрязани. Стори ми се, че надушвам хора по тях. Миризмата е доста силна, но странна.

Хисаулук се надвеси над ямата.

— Не е облицована, значи не е приготвена за склад. А и няма причина да се прави отходно място тук. Нищо не разбирам.

Хората бяха способни на доста странни неща и поднасяха какви ли не интересни изненади, но проявяваха консерватизъм и подобно на всеки динозавър съхраняваха енергията си. Нямаше да губят време да издълбаят такава дупка без основателна причина.

— Сетих се — обади се Кеелк. — Това е гроб. Нали знаете как някои хора продължават да пилеят мъртвите си, като ги погребват?

— Вероятно си права, дъще — съгласи се Шремаза и отново се наведе да подуши клоните и тръстиките, — но никога не съм чувала за толкова голям човешки гроб. Та тук ще се поберат дванадесетина от тях.

— Или цяло семейство струтиомимуси — обяви Хисаулук и усети ледени тръпки да пробягват по гърба му.

Доста по-късно осъзна, че е грешка да се вини — както направи за известно време — за онова, което се случи впоследствие. Нито той, нито Шремаза бяха чували някога за яма капан. Заедно с Кеелк стояха на ръба, когато над главите им се чу остър човешки вик. А после сякаш гората се стовари отгоре им.

Тежки лиани оплетоха ръцете и краката им, притиснаха вратовете и опашките. Само дето не бяха лиани, както скоро забеляза Хисаулук. Представляваха въжета от здраво растително влакно, от което бяха изплетени яки мрежи. Воняха на морска вода и сол.

От всички посоки се появиха тичащи хора: изотзад и от другата страна на трапа. Неколцина тупнаха от дърветата като кокосови орехи. Общата им тежест върху периферията на мрежите държеше Хисаулук прикован към земята.

Тримата струтиомимуси се съпротивляваха и бореха: задните им крака, достатъчно силни да нанесат запомнящи се удари с едно-единствено изритване, обаче бяха омотани в мрежите. Освен това семейството, изпаднало в шок от събитията, не успяваше да окаже адекватна съпротива.

Хисаулук се опита да ритне, но го повалиха на една страна и не успя да уцели никого. Якото влакно се оказа прекалено неотзивчиво за клюна му. За пръв път през живота си съжали, че няма зъби. Долу в ямата Трил и Аримат виеха от отчаяние.

Това с нищо нямаше да помогне, както Хисаулук добре знаеше. Бяха пристигнали в тази част на Северните полета заради спокойствието. В изолирания район нямаше кой да чуе воплите им. Никога не бе допускал, че някога ще съжалява за избора си.

Не можеше да извие глава, но подвикна на партньорката си:

— Добре съм — обади се Шремаза зад него. — Но какво е това? Какво става с нас?

— Не знам.

Опита да се надигне, ала се оказа изцяло омотан. Човешки ръце обхождаха здраво вързаните му крака и почувства как дебели въжета оплитат глезените му.

Човешко лице със силен слънчев загар се взираше в очите му, а устните бяха извити в широка усмивка.

— Какво е това? — цвъртеше той отчаяно. — Защо постъпвате така със семейството ми? — Не очакваше човекът да го разбере. Това беше работа за професионален преводач — само той можеше да предаде на човешки казаното на езика на струтиомимусите. Но се налагаше поне да пробва да направи нещо. — Какво става тук? Какво става с вас, хора? Ако е някаква игра, не я намирам за забавна. Възнамерявам да се оплача пред първия човек на закона, когото видим!

Блакстрап се появи между две млади дървета гинко, за да разгледа по-отблизо плячката си.

— Чуй ги само как неспирно цвърчат. Какъв шум. Ще речеш — кряка гигантски папагал.

— Скоро ще поутихнат, предполагам. — Дишайки тежко, възбуденият Смигинс помагаше да дозатегнат краищата на мрежите, та още по-здраво да заклещят пленниците. — Чувал съм, че някои морски вълци обичат папагал да стои на рамото им. Защо не опиташ с един от тези, капитане?

— Да, да… Във всички кръчми от Сингапур до Ливърпул хората ще извръщат глави да ме гледат.

Блакстрап прихна да се смее. Моряците също се захилиха.

Тази реакция само увеличи объркването и озадачи още повече струтиомимусите.

— Защо се смеят? — зачуди се Шремаза. — Изключено е нашето състояние да им се струва забавно!

— Не знам. Виж дрехите им, Шремаза. Чуй как говорят. Мисля, че е онзи човешки език, който се нарича английски. Положително не са оттук.

— Да не са корабокрушенци? — попита омотаната Кеелк, надничайки от друга част на мрежата.

— Не приличат на корабокрушенци. Дрехите им са здрави, пък и нито изглеждат изтощени, нито гладни като моряците, изхвърлени от морето. Нещо странно става тук.

— Защо не ни отвръщат? — Хисаулук съжаляваше, че с нищо не може да утеши отчаяната Шремаза. Притесняваше се не за себе си, а за децата. — Не очаквам да разбират нашия език, но е редно дори корабокрушенци да различат интелигентен жест. — Хисаулук я усети как потреперва до него. — Виж как ни гледат. Виждала съм хора да гледат птици по този начин.

Именно тогава някакво прозрение осени Хисаулук с ужасна и непреодолима сила.

— Те не познават динозаврите! Начинът, по който действат, показва, че ни смятат за долни животни, не по-интелигентни от рибите!

— Какво ще правим? — В тона на Шремаза се прокраднаха първите наченки на страх. — Нали не възнамеряват да ни убият?

— Представа нямам. — Хисаулук отново се опита да ритне и откри, че глезените му са привързани към повален ствол, проснат между тях. Приклещен по този начин, би могъл да стои прав и дори да върви, но само със ситни, колебливи стъпки. Беше изключено да рита. Стволът бе прекалено тежък. — Тези хора са невежи и необразовани. Те са от външния свят. Кой знае на какво са способни? Трябва да сме готови за всичко!

— Престанете! — извика Шремаза към хората, наобиколили ямата.

Без да й обърнат ни най-малко внимание, започнаха да мятат по-малки мрежи, за да уловят и изтеглят нагоре Трил и Аримат. Децата пищяха и протестираха енергично, но без резултат.

— Успокойте се! — провикна се Хисаулук над целия вой, за да го чуят. — Паниката няма да ни помогне. Тези странни човешки същества не разбират нищо. Кеелк, виждаш ли какво става?

Някъде изотзад се обади дъщеря му:

— Извадиха Аримат и Трил. Сега завързват ръцете и краката им, както направиха с нашите. Струва ми се… Май хората внимават да не ги наранят.

От облекчение Шремаза изсвири дълго.

— Възможно е да не са съвсем нецивилизовани. Може да са само необразовани.

Щеше да е по-малко уверена, ако знаеше, че екипажът на Блакстрап внимава да не нарани пленниците, за да не снижи пазарната им стойност. Увредената стока щеше да им донесе по-малко злато.

— Добре се справихте — похвали Смигинс хората.

Стоеше до Блакстрап и наблюдаваше как внимателно махнаха мрежите.

С известно затруднение петте пленени същества се изправиха на крака. Ръцете им бяха завързани на лактите и китките, а яки прътове минаваха между всеки чифт силни глезени и бедра. Можеха да вървят, но това бе горе-долу всичко. Мкузе предложи да им завържат клюновете, защото макар и да нямаха зъби, те несъмнено бяха в състояние да захапят някой, който не внимава.

Смигинс отхвърли предложението, защото не знаели как дишат пленниците. По-добре да рискуват да ги гризват от време на време, отколкото съществата, заловени с толкова труд, да се задушат. Блакстрап се съгласи.

— Внимавай с краката, Уатфорд — предупреди Смигинс един от моряците, който проверяваше добре ли са завързани по-малките. — Както са омотани, още имат възможност да те ритнат.

— Да, внимавай — подкрепи го Мкузе. — Тези двамата са по-силни и големи от щраус.

След предупреждението морякът се отдръпна предпазливо.

Дори да бяха вързани по-хлабаво, нито големите, нито малките струтиомимуси биха оказали съпротива. Все още се намираха в шок от бедата, която ги сполетя. Мисълта да се бият срещу хора — които и да са те — им бе съвършено чужда.

— С каква цел ни завързват така, как мислиш? — попита Шремаза.

— Да — обади се Аримат замаяно. — Какво искат от нас?

— Представа нямам. — Хисаулук предпазливо изучаваше нападателите им. — Тези в никакъв случай не са корабокрушенци, а хора, пристигнали в Динотопия по друг начин. Що се отнася до онова, което ни сториха — из старите истории на хората във външния свят се споменава за подобни неща. Изглежда сме превърнати в пленници.

— Пленници? — Трил изцвърча войнствено. — Искаш да кажеш като играта на бягство?

— Нещо подобно, но далеч по-сериозно. Според мен тези хора не си играят. Те смятат стореното за част от истинския живот, колкото и незряло да ни се струва то на нас. А и още не са приключили. По всички личи, че не възнамеряват да ни пуснат в скоро време.

— Трябва да ни пуснат! — възрази Аримат. — Ще изпусна и от училище, и от тренировките си.

Шремаза се намеси меко:

— Като ги гледам, скъпи, за тях това няма никакво значение, дори да ни разбираха. — Насочи вниманието си към най-голямото дете. — Кеелк, доста се умълча. Добре ли си?

В отговор главата на дъщеря й се заклати наляво-надясно.

— Не съм наранена. Просто се напрягам да разгадая говора им. Много по-лесно е когато хората говорят само един език.

— Хората, които живеят сред нас, не използват такива думи — отбеляза Хисаулук.

Внимателно наблюдаваше двамата, явно началници. Реагираха на умолителния му поглед с вбесяващо безразличие.

— Знам. — Кеелк се опита да долови смисъл в спираловидното бръщолевене. — Май успявам да разбера дума-две.

— Продължавай да се стараеш — насърчи я баща й. — Ще ни бъде от полза, ако добием известна представа какво точно се канят да правят.

— Добре — отвърна тя колебливо.

Колкото и смайващо да беше, хората изглежда бяха доволни от постигнатото. Очевидно в добро настроение, те се движеха блажено и уверено. Да си помислиш, че току-що са обявени за победители в големия маратон в Соропол.

За миг Хисаулук се запита дали не са луди, но прецени, че са прекалено добре организирани, за да са си загубили ума.

— Какво ще правим, татко? — попита Трил простичко.

Хисаулук схвана, че семейството му очаква напътствия от него.

— Нищо… засега. Вслушвайте се и наблюдавайте, но не предприемайте нищо, за да не ги разтревожите. Не може да се разчита, че хора, способни на подобно възмутително поведение, ще действат рационално. Трябва да положим всички усилия да не ги разстройваме, за да не вземат да реагират по още по-непредвидим начин. Междувременно пазете силите си и… изчаквайте.

Не преставаше да подсвирква и цвърчи към най-едрия човек — онзи с впечатляващата окосменост по лицето. Този индивид безспорно стоеше начело. Мъжът не обърна внимание на никое от посланията на Хисаулук и накрая мъжкият струтиомимус преустанови опитите си. Налагаше се динозавърът да открие друг начин да установи контакт.

— Видя ли? — попита Смигинс. — Казах ти, че ще утихнат.

Блакстрап се оригна.

— Надявам се да са достатъчно интелигентни, за да ги дресира човек. Досега не съм виждал звяр, неподатлив на послушание, след като го лишиш от храна. Не вярвам да имаме затруднения с тези.

Прокараха въжета през вратовете на двете неподвижни същества. Пленниците сякаш приеха това с примирено безразличие. Пиратите се надяваха, че като държат здраво импровизираните юзди, ще съумеят не да пренасят зверовете, а да ги водят — нещо несравнимо по-лесно.

Смигинс изпитваше безпокойство. Извърна се и видя как вторачено, без да мига, го гледа най-малкото същество. Големите му, бистри очи бяха почти като на дете. Раздразнен от себе си, той се обърна.

Това са само зверове, напомни си той. Нищо друго.

— Колко умни смяташ, че са тези подобия на птици без пера, господин Смигинс?

— Не съм в състояние да определя, капитане. Но положително повече от щраусите, за които говореше африканецът. Виждаш ли как ни следят с поглед? Не е изключено едно-две от тях да се окажат не по-малко интелигентни от куче.

— Куче казваш? На борда ще разполагаме с достатъчно време да ги научим на някой и друг номер. Може и да не ги продадем всичките. Да задържим най-малкото като домашен любимец, какво ще кажеш?

Сръга помощника си в ребрата, после запуши едната си ноздра с пръст и здраво издуха през другата. Смигинс деликатно се обърна настрана.

Второто по големина същество издаде серия от сложни изсвирвания. Смигинс посрещна концерта с аплодисменти. После, без да разбира защо все още изпитва безпокойство, отново се извърна.

— Сега изглеждат достатъчно послушни. Човек да си помисли, че някой друг се е погрижил вече за опитомяването им.

— Дано не ни създават проблеми — изсумтя Блакстрап. — Ако ни затрудняват, ще застреляме едно за назидание на останалите. Тогава няма начин да не млъкнат.

Подвикна на неколцина от мъжете да побързат със сгъването на мрежите. Искаше да са готови, в случай че им се предостави възможност да заловят още някое от тези забележителни същества.

Смигинс продължаваше да се чуди защо тези квазиптичи погледи го смущават толкова много. Определено се ядоса и реши да се разсее.

Шремаза мълчаливо наблюдаваше необяснимите действия на похитителите им.

— Това не е игра, нали, мамо?

Аримат я гледаше с напрегнати очи.

— Не, скъпи, не е. Опасявам се, че работата е сериозна.

— Въжетата ме жулят — възнегодува Трил.

— Опитай се да не им обръщаш внимание, скъпа. Ще се поразхлабят, когато тръгнем да вървим. Тези хора определено са си наумили да ни отведат някъде, иначе въобще нямаше да ни оставят възможност да ходим.

— Какво ще стане с нас?

— Възможно е да ни пуснат след време.

Не вярваше на собствените си думи, но трябваше да каже нещо на децата и най-добре беше да е окуражително.

Трил попита замислено:

— Нали не смяташ, че възнамеряват да ни изядат?

— Какви ги приказваш? — сопна се Аримат на сестра си. — Хората не са карнозаври!

— Не ми се вижда на тези тук да им е чуждо. — Брат й и сестра й се обърнаха и изгледаха смаяно Кеелк, която внимателно следеше действията на похитителите. — Хората са готови да ядат почти всичко.

Аримат направи гримаса и възрази:

— Същото важи и за струтиомимусите, но не означава, че бих искал да изям човек.

— Защо не? — предизвика го Кеелк. — Месото си е месо.

— Но това са хора. Хората са ни приятели.

— Не и тези — промърмори Хисаулук.

Понеже ръцете й бяха завързани, наложи се Трил да използва главата и врата си, за да посочи към Блакстрап:

— Онзи — отбеляза тя, — има нещо от маниера на карнозаврите.

— Не загубвайте ума и дума, както са ви учили — намеси се Хисаулук. — Поне засега изглежда смятат да ни държат просто вързани. Трябва да сме готови при възможност да побегнем. Редно е да предупредим Съвета в Тритаун.

— А ако попаднем на евакуиращо се фермерско семейство? — чудеше се Шремаза на глас. — Дали тези луди хора ще се опитат да заловят и тях?

Аримат подсмръкна.

— Ще ми се да ги видя как ще вържат стиракозавър.

— Да — присъедини се Трил. Страшно й се искаше да се почеше по десния крак. — Или анкицератоп.

— Нищо у тези хора не би ме учудило — отбеляза майка им. — Но важното е, както каза баща ви, да изчакаме да ни се предостави възможност.

— С много по-голяма охота бих събирал плодове — измърмори Аримат.

— Хайде, тихо — подкани го майка му. — И ние го предпочитаме.

— Внимавайте — посъветва Хисаулук семейството си, — може пък да разберем какво са намислили. Наблюдавайте и се учете… И чакайте.

VI

Заловените животни не оказваха никаква съпротива; пиратите ги водеха лесно и напредваха без усилия по ниските земи, в търсене на нови чудеса. Не след дълго склоновете, които прекосяваха, станаха не само по-стръмни, но и се оголиха. Катеренето започна да ги затруднява. Обезсърчени, но без да се чувстват победени, те следваха скалите — движеха се упорито на изток с надежда да открият начин да се изкачат.

В подножието на скалите имаше големи купчини от кафеникаво-жълтеникави сипеи. Смигинс се наведе и взе малко в шепата си. Между пръстите му камъкът се превърна на прах.

— Разлагането на чист гранит до такава степен означава, че е минало страшно много време. — Плесна длани, за да отупа праха и се загледа в перпендикулярната каменна стена вдясно от тях. Беше непреодолима и зловеща като крепост. — Тази земя тук съществува от страшно много време.

Блакстрап го приближи.

— Ако ще си губиш времето да изучаваш камънаците, господин Смигинс, поне си дръж очите отворени за жилки от сребро или злато.

— Точно тъй — подкрепи го Гери, печен моряк от Балтимор, — или за диаманти и рубини.

— А сапфири и изумруди не щете ли? — възнегодува Смигинс.

— Искаме, искаме — извика Йохансен. Той и Самюел си размениха усмивки. — Ти само ни кажи къде да копаем.

Простаци, помисли си помощник-капитанът ядосано.

Главите ви са твърди като камъни. Защо не потърсите кюлчета вътре?

Имаше прясна вода в изобилие, защото в основата на скалите бликаха безброй извори. Мъжете, които до неотдавна бяха отчаяни, сега дори не си даваха труда да напълнят меховете — толкова много вода се лееше наоколо. Сладка и бистра. А несметното количество плодове по клоните на дърветата в добавка ги караше да се чувстват направо подмладени. Скоро те не просто вървяха, а направо пристъпяха бодро, преодолявайки скалите с надеждата да открият подходящ път нагоре.

И макар че нито намираха злато или диаманти, нито им се изпречваха градове за плячкосване, разполагаха с пленници, а капитанът и помощникът му ги бяха уверили, че струват хиляди.

Продължаваха напред и съвършено случайно попаднаха на вход към тесен каньон. Лежеше скрит зад гъста растителност — би останал незабелязан почти за всеки пътник, ала животът в морето изостря сетивата и необичайното мигом се забелязва.

— Късметът отново ни се усмихва, момчета. — Благодарният Блакстрап стоеше като прогнил стар дънер сред растителността. — Изтърпяхме всички беди, които съдбата запрати насреща ни, и сега сме възнаградени за нашата издръжливост и кураж.

— А аз през цялото време си мислех, че се стараем единствено да се задържим на повърхността — прошепна О’Конър на Уатфорд.

— Само да ни се изплати по-бързо, капитане — подметна Мкузе и свъсен погледна към морето.

От мястото си върху хълма едва различаваха синия океан в далечината, където „Кондор“ се полюляваше върху вълните. Още по-навътре обаче над водната шир се трупаха облаци: никога не бяха виждали по-черни и по-заплашителни грамади. Тази картина ги караше да възприемат преживяната буря като лятна вихрушка. Прекалено далеч, за да бъдат чути, на фона на небето проблясваха светкавици.

— Ако това се насочи към брега — изкоментира Самюел, — момчетата на борда дяволски трудно ще удържат кораба над водата.

— Прекалено много се тревожиш, Самюел — скастри Блакстрап моряка. — Нищо няма да се случи на кораба в лагуната. Всички видяхте колко широк е рифът. Господин Левек ще се погрижи всичко да е наред. Ще пусне котвите, ще обърне кораба странично и ще преодолее всички вълни, които морето ще запрати към него.

Поуспокоени, мъжете отново се обърнаха напред.

— Не ми харесва това — отбеляза Чин-ли, докато отместваше клоните, за да навлязат в каньона. — Нещата се подреждат прекалено добре.

— Успокой се, невернико. — Йохансен посочи напред. — Ха, май дори няма да ни се наложи да се катерим. Какво повече да искаме?

Едрият буен американец ускори крачка и остави черногледия китаец назад.

Чин-ли нервно огледа стените от гранит и пясъчник, издигащи се на невероятна височина от двете страни. Отмести поглед от привидно безразличните пленници към лъкатушния път напред. Каньонът се виеше и гънеше като живо същество — не се виждаше на повече от десетина метра напред.

— Дракони — промълви той тихо.

Беше му омръзнало другите да му се подиграват.

Веднага щом схвана намеренията на хората, Шремаза се опита да забие пети в земята. Настойчивото подръпване на метнатото около врата й въже я принуди да се придвижи напред, защото иначе рискуваше да я удуши.

— Не! — подсвирна тя. — Не могат да сторят това!

Хисаулук си наложи да запази спокойствие.

— Не виждаш ли, скъпа? Те са невежи по отношение на земята ни и нямат никаква представа какво правят. — Огледа издълбаните някога от водата стени на каньона. — Надявам се това да не стига до крайната точка.

— Ако стигаше, щеше да е отбелязано с предупредителен знак — отвърна партньорката му.

— Нали видя, че растителност препречва входа. Не цяла Динотопия е обходена; тук, на север, много места още не са обозначени прецизно върху картите.

Трил се приближи, стараейки се да не обръща внимание на въжето, с което я водеха.

— Татко, страх ме е.

Искаше му се да сложи ръка на рамото й, за да я успокои, но беше здраво вързан.

— Всичко ще бъде наред, дете. Тези хора са невежи, но не са глупави.

— Ако този каньон води чак до Бакбоун и те продължат напред, това няма да помогне нито на тях, нито на нас — подметна Шремаза.

Каньонът представляваше наистина необичайно място. Прорязан от течаща вода през хилядолетията, гладките му цветни стени лъщяха, все едно гореща жица е минала през бучка масло. В най-широката си част едва ли имаше три метра, а на места можеше да мине само един човек — толкова беше тесен. Шремаза и Хисаулук се придвижиха само след доста дърпане, теглене и побутване.

Небето представляваше тънка синя панделка далеч над главите им. Затулен от сенки, каньонът бе доста по-хладен от останалите над тях равнини и почти гол откъм растителност. По земята се стелеше фин пясък, осеян с дребни речни камъчета. В по-ниските места се бе събрала вода, гладка и ясна като огледална повърхност. От пукнатини в стените се стичаше прясна вода и захранваше къси поточета. Жадният пясък скоро ги поглъщаше.

На места канари, откъртили се от ръба на каньона, запречваха пътя, но мъжете, свикнали на всякакви изпитания сред водите на моретата и океаните, лесно ги преодоляваха. Макар и несвикнали да се катерят, семейството динозаври напредваха бавно. Нямаха друг избор — беше ясно, че възпротивят ли се да преодолеят някое препятствие, похитителите им буквално ще ги изтеглят през грубите камънаци.

— Това е лудост. — Шремаза бе принудена с клюн да вади камъчетата, загнездили се между пръстите й. — Не бива да продължаваме нататък. Не и в посоката, която са поели. Трябва да се опитаме да поговорим с тях.

— Каква полза? Те не разбират езика ни, а никой от нас не може да пише на човешки.

— Но, скъпи, ако този каньон води чак до планините Бакбоун…

— Възможно е и да не стигнат до края. Не е изключено да повървят още малко и да решат да се върнат. Прекалено рано е за паника.

Каньонът наистина стигаше чак до планините. Щяха да извървят пътя за няколко дни, но именно там щяха да се озоват.

Извисяващите се от двете страни скали сякаш се поразтвориха. След още няколкостотин метра стените се снишиха и те навлязоха сред чудна долина, потънала в зеленина и цветове.

Странните човешки същества бяха впечатлени. Вместо мангрови дървета и тръстики, които ги посрещнаха при пристигането им, сега пред тях се простираше екваториална гора — девствена като всяка такава по света. Представляваше джунгла, достойна за най-закътаните райони на Африка или Перу.

Короните на огромните тропически дървета се губеха в надвисналата мъгла. Смигинс разпозна някои дървета, но други му бяха съвършено непознати; имаше и такива, които не приличаха на нищо виждано досега.

Сред гигантите на джунглата растяха по-ниски дървета и храсти, екзотични цветя и килими от мъх. Сред всичко това чуруликаха, мяукаха, пееха или цвъртяха животинки, лазеха насекоми, птичи сенки пробягваха по зеления фон.

Блакстрап обобщи всичко по обичайния си грубиянски маниер:

— Не виждам злато.

Изплю се, докато малко ято от птици със сини и златни пера изплува от къс мъгла само за да го погълне следващото. Отнякъде долиташе песента на райска птица. Тук-там продължаваше да извира вода, но околната растителност я поглъщаше като сюнгер.

— Трябва някак да ги накараме да разберат — обяви Шремаза, приближавайки се към Хисаулук.

С широко разтворени очи Трил промълви:

— Мамо, намираме се в Дъждовния басейн!

— Знам, скъпа, знам.

Шремаза всячески се стараеше да успокои децата.

О’Конър посочи към семейството.

— Виж ги само как са се сгушили близо един до друг. Колко са сладки.

— Сладки ли? — изръмжа Блакстрап. — Може това да е домът им. — Изпод свъсените вежди тъмните му очи изучаваха обраслия с растителност терен. — Ако е така, наоколо ще открием да се мотаят още някои. Дръжте мрежите готови.

Докато навлизаха по-навътре в гората, Смигинс хвърли поглед на пленниците.

— Не знам, капитане… Не се държат като у дома си. По-скоро изглеждат неспокойни.

— Нищо подобно. Просто мястото им е интересно. Толкова много нови гледки, звуци и миризми. На мен самият ми е любопитно. — Ритна нещо блестящо, но се оказа само дървесен охлюв. — Все още не виждам злато. — Извиси глас. — Някой да е видял признаци за злато?

— Виждам само зеленина, капитане — обади се морякът, който твърдеше, че е от Ямайка и подобна природа не му е непозната.

— Няма да ни липсват плодове — отбеляза друг, сочейки изобилието, което висеше от клоните, под които минаваха.

— Наситих се на плодове. — Андреас и Копърхед наблюдаваха пленниците с интерес, далеч от академичния. По-едрият от двамата си играеше с дръжката на сабята. — Ако питате мен, да отрежем главата на едно от тези странни животни и след като го поопечем на бавен огън довечера, да видим какъв вкус има месото му.

— Почакай! — Блакстрап се опълчи на инициатора на кулинарното предложение. — Забрави ли колко струва всяко едно от тези същества?

Андреас бе едър мъж, но се сви пред свирепия поглед на капитана.

— Само някое от малките, капитане. Не можеш да очакваш честен моряк да живее само от плодове като маймуна.

— Защо не? — поиска да узнае Блакстрап. — Ти доста приличаш на маймуна.

Извърна се, а останалите моряци се разсмяха за сметка на другаря си.

— Добре, добре — смейте се. — Андреас изпъчи гърди. — Но ако сред вас има мъж, който да не би похапнал мръвка, стига да се дъвче, нека си го признае.

Никой не възрази на предизвикателството, отбеляза Смигинс.

— Вероятно ще се наложи през нощта да сложим стража, за да пази пленниците ни, капитане.

— Глупаци! — Блакстрап пречупи надве изпречил се на пътя му клон. — Кой ще свари кокошка, която струва хиляда лири? А и не е като да умират от глад. — Провикна се през рамо: — Кълна се, че ще сервирам за вечеря първия, посегнал на хубавците ни!

Смехът бързо заглъхна.

— Да, да — вижте ги — подметна Самюел. — Дори да ги вариш цял ден, сигурно пак ще са жилави и безвкусни.

Беше добре, че Хисаулук, Шремаза и неспокойните им деца не разбираха английски, защото разговорът никак нямаше да им хареса. Ала всякакви по-нататъшни приказки на пиратите (поне на висок глас) да сварят някои от пленниците секнаха.

Минаха покрай дребни криви дървета, впили корени в ниско място в каньона. Анбая намигна на Андреас.

— Искаш да дъвчеш нещо — ето ти.

Обели с ножа си парче кора от паднал ствол, набучи няколко едри буболечки, лапна една и предложи другите на Андреас. Андреас извърна глава с гримаса на отвращение.

— Ъ-ъ-ъ-ъ… Как може да ядеш стоножки?

— Не е стоножка — поправи го Анбая. — Доста е добро. Прилича на ядка с масло. Мазно е и е полезно.

Сви рамене и пусна останалите буболечки на земята.

— Може и да е добро на вкус — промърмори Гуиамарес.

Португалецът също копнееше да впие зъби в парче истинско месо.

— Поне един от тях умее да се храни правилно — отбеляза Шремаза, като имаше предвид мъжа, изял буболечката. — Ако продължаваме напред, късметът скоро ще ни изневери. Чуй само какъв шум вдигат, докато вървят. Трябва да предприемем нещо.

Похитителите им крачеха из екваториалната гора, макар да не изпускаха от око скалистата стена, за да не се изгубят.

— Знам — увери я Хисаулук.

В старанието си да определи всеки звук и всяко движение сред дърветата, той въртеше глава наляво-надясно. Широко отворените му очи не пропускаха нито птица, нито буболечка, докато трескаво търсеше нещо… по-голямо. Той и семейството му съзнаваха какъв късмет са извадили досега, като не бяха срещнали нищо по-голямо от самите тях.

Но тук имаше такива същества. Обитаваха Дъждовния басейн и никога не спяха.

Справяйки се донякъде с горещината и влагата, пиратите най-после седнаха да обядват. Менюто им включваше различни плодове и оскъдни провизии, взети от кораба. Сред тях солта и пиперът бяха най-ценни.

Облегнати на дървета, по които не лазеха мравки, те разговаряха тихо помежду си. Пленниците охраняваше един-единствен пазач. Вниманието му бе насочено основно към храната.

Именно тогава Кеелк прошепна трескаво:

— Татко, мамо, мисля, че ще успея да се освободя.

Хисаулук бавно извърна глава и подхвана спокойно, та да не обезпокои похитителите.

— Сигурна ли си? Как ще го направиш?

Кеелк наклони глава към въжетата.

— Така и не ги затегнаха много здраво, а когато хората не гледаха, Аримат и Трил не спираха да ги кълват.

В потвърждение на казаното другите две деца кимнаха дискретно.

— Истина е, татко — прошепна Аримат. — Мисля, че са съвсем разхлабени.

За да придаде тежест на думите си, изсвири рязко и пазачът погледна към тях. Семейството замръзна, но съобрази, че мъжът не разбира нищо от езика им. И наистина — той се нахвърли пак към храната си и продължи да яде по същия отблъскващ начин, като останалите му другари.

— Трябва много да внимаваш, дъще. — Шремаза се наведе напред. — Тези невежи хора явно не съзнават как предизвикват съдбата.

— По-добре е да опитаме през нощта. — Хисаулук забеляза тлъст бръмбар да пълзи по близкия клон и ловко го пое с клюна си. Погълна го и продължи: — В тъмното ние виждаме по-добре от хората.

— Така е — подкрепи го партньорката му. — Но снощи, преди да се заловят с вечерното си хранене, провериха въжетата. Ако пак го направят, ще открият, че въжетата на Кеелк са разхлабени. Не само че ще ги стегнат, но ще ни дебнат два пъти по-зорко.

Хисаулук са замисли.

— Права си. Дъще, трябва да съчетаеш неизбежните действия с предпазливост. Докато търсиш начин да се измъкнеш от басейна, придържай се близо до скалите. Така ще имаш защита поне от едната си страна. Не се връщай натам, откъдето дойдохме. Хората ще започнат да те търсят първо в тази посока.

— Какво значение има, татко? В състояние съм да надбягам всеки човек.

— Да, но те носят редица непознати уреди. Нищо чудно да притежават умения, неизвестни на нас. Ако се спънеш или се нараниш, ще те настигнат. По-добре потърси друг път през планините Бакбоун — път, който те още не познават. Най-близкият по-значителен град е Бент Рут. Опитай да стигнеш до там. Ти можеш да преминеш през места, непреодолими за господарите на Дъждовния басейн. Те са съвсем безпомощни в катеренето, а и не са подвижни като нас.

— Ще го запомня, татко — отвърна дъщеря му и премигна.

Аримат успя да обвие шията на сестра си. Трил само кимна леко за сбогом. Не бе така изискано както й се искаше, но дори най-малката от семейството съзнаваше колко е опасно да привлече вниманието на похитителите.

— Иди право при динозавърските или при човешките власти — напътстваше я майка й. — Разкажи им за нашето бедствие и какво става тук.

— Непременно. — Кеелк се поколеба. — Знам, че тези хора са невежи и нецивилизовани, но нали няма да ви наранят, ако успея да избягам?

Хисаулук се насили да говори убедително:

— Едва ли ще допуснат, че имаме нещо общо с бягството ти. Вързани сме здраво. Ще предположат, че сама си успяла да се освободиш. Не знаят езика ни — значи няма как да ни разпитват. Според мен дори през ум не им минава, че сме в състояние да разговаряме помежду си.

Извърна се да погледне пазача. Човекът ровеше нещо лъскаво между краката си. Проблясващи камъчета, забеляза Хисаулук. През целия дълъг преход из каньона тези хора не спираха да вдигат по-лъскавите камъчета. Питаше се защо. Вероятно похитителите им имаха слабост към слюдата.

— Сигурна ли си, че ще успееш да се освободиш? — попита шепнешком Хисаулук.

Тя кимна.

— Трябва само малко да завъртя крака и този ужасен прът между глезените ми ще падне. А останалите въжета ще разкъсам, преди да побягна.

— Тогава върви, дъще. Тичай като вятъра. Тичай, сякаш се състезаваш за голямата награда на стадиона в Соропол. Тичай, както никога не си го правила досега. Каквото и да се случи, каквото и да чуеш, не поглеждай назад.

Щеше й се да извие гръб в знак на съгласие, но вместо това само кимна — предпочете да не вдига шум повече от необходимото. Хвърли бегъл поглед: похитителите бяха все така по местата си. Неколцина бяха приключили с яденето и стояха облегнати по дървета. Очите им бяха затворени, а шапки или цветни носни кърпи покриваха лицата им. И едрият мъж — водачът — скоро щеше да се наяде. Тя подозираше, че тогава всички ще поемат на път.

Никой не гледаше към нея, включително и пазачът. Едва ли щеше да й се отдаде по-добра възможност.

Вдигна левия си крак, леко го изви и го тръсна. Въжетата се плъзнаха до глезена й, после паднаха. Повтори движението с другия крак; парчето дърво тупна тихо върху листата, които покриваха земята. Отпусна ръце надолу и ги разтърси, та въжето да се изхлузи. С освободените си вече ръце се отърва от въжетата, обрамчили бедрата й. Последно свали примката от врата си.

Беше свободна.

Възможно бе докато махаше примката да е прошумоляла или просто изостреното внимание на пазача да е уловило дори и най-предпазливото движение зад гърба му, но той се извърна и се вторачи в нея.

— Ей! Ей! — Стана и се провикна към другарите си. — Един от зверовете се освободи!

Преди да приключи с тревожните си викове, преди сепнатите крясъци на останалите хора да изпълнят въздуха, с един скок Кеелк преодоля повален ствол и се шмугна в гората: дългите й стройни крака яростно тупаха по земята.

Зад нея се чуваха човешки викове, пълни с гняв и смайване. Спазвайки съветите на баща си, тя не хукна назад, а се насочи по неизвестния път напред. Гледаше право пред себе си дори когато няколко ехтежа като тихи гръмотевични избумтявания минаха покрай ушите й. Тя, разбира се, знаеше техния произход, но защо всички човешки същества наоколо искаха да пускат фойерверки, оставаше загадка за нея. Подозираше обаче, че за разлика от изстрелваните в небето ракети и звездни порои, които тя познаваше от годишните фестивали, тези, които свистяха около ушите й, имаха друго предназначение.

Фойерверките криеха и опасност. Беше чувала за хора, изгорени от тях; а имаше и дори по-лошо пострадали. Производителите пренебрегваха тези рискове, само и само да донесат красота в Динотопия. Не знаеше какво целят хората зад гърба й, но се съмняваше, че е красота.

Никакви блестящи светлини не лумваха пред очите й, небето не се осейваше с водопади от разноцветни звезди. Нещо като раздразнена оса прехвърча покрай главата й, но тя нито я видя, нито долови миризмата й. Странни фойерверки, мина й през ума, докато тичаше.

Скочи поне двадесет сантиметра над поредния дънер, ала откри, че вече не може да тича напосоки. Обърна се назад: преследваха я половин дузина хора. Докато ги оглеждаше, един спря и насочи към нея дълга метална тръба.

Значи стреляха по нея с фойерверки! Опитват се да я изгорят или да я зашеметят със светлината. Само дето не се виждаше никаква светлина. Като си помисли, че това са най-странните фойерверки, които някога е чувала, тя все пак сведе глава и използва тялото си, за да се предпази.

Отекнаха още два изтрещяващи звука и друга невидима оса причини разхвърчаване на трески от дървото точно пред нея. Зави надясно и се постара да ускори крачка. Макар и не така бърза като възрастните, беше подвижна и в добра форма.

Няма никаква красота в техните фойерверки, помисли си тя, точно както им липсва красота на самите тях.

Чуваше заглъхващите им викове, надушваше гнева в тона им. Лишеното от красота трещене сега се чуваше отдалеч и онези невидими оси вече не прелитаха край нея. Възможно е запасите им да са се свършили. Тя непрекъснато криволичеше ту наляво, ту надясно и знаеше, че се е превърнала в трудна мишена.

Вече не ги чуваше зад гърба си, но още часове наред — поне така й се стори — не намали темпото. Дървета, цветя, изкусителни плодове и препречващи се клони прелитаха край нея. Веднъж някакви едри тръни я одраскаха от ляво и усети болка. Трепна, погледна и видя кръв. Но дори тогава не поспря. Държеше ръце пред гърдите си като молеща се богомолка и тичаше ли, тичаше.

Каквото и да се случи, каквото и да чуеш, не поглеждай назад, й бяха казали. Макар и раздирана от любопитство, положи всички усилия да изпълни заръката. Знаеше, че тича не само за да спаси своя живот, но и живота на цялото си семейство.

Напред все така се простираше непознат район от Дъждовния басейн, но тя отчаяно се молеше това да продължава.

Първи хукнаха да я гонят Мкузе и Анбая — те са оказаха и най-близо зад бегълката. Скоро обаче разбраха колко безнадеждни са усилията им и спряха — изчакаха останалите да ги настигнат. Тежко запъхтеният от горещината зулу извади кърпа от джоба на панталона си и избърса стичащата се по гърдите му пот.

— Видя ли това същество? Тича като същински щраус.

— Толкова е бързо! — Анбая се стовари върху влажната мека земя и отпусна ръце върху коленете си. — А е още малко. Като момче бях най-бързият в моето село, но се съмнявам, че дори тогава бих го догонил.

— Не и в тези гори.

Далеч от другарите си те се почувстваха странно изолирани. Мкузе намираше обстановката за крайно неуютна. Откри, че нервно оглежда околните дървета. Няма причина за безпокойство, увещаваше се той. Откакто стъпиха на брега, като се изключат пленниците им, не бяха виждали нищо по-едро от птица. И все пак, неизвестно защо, по гърба му пробягваха тръпки. Усещаше нещо, но не го виждаше. Ако си беше по родните места, щеше да се допита до племенния сангома, но понеже знаеше, че в радиус от хиляда километра няма жрец, спотаи безпокойството си.

А и едва ли наоколо би се намерило нещо по-ужасно от гнева на Блакстрап, пред който съвсем скоро щеше да се наложи да се изправят всички.

— Трябва пак да проверим въжетата на останалите — повтаряше Анбая. — Капитанът ще бъде бесен.

— Нека. — Мкузе кимна към масивната зелена стена от растителност, погълнала плячката им. — Сред това няма да успеем да намерим животното.

Високо в клоните продължаваха да врякат недоволно птици, обезпокоени от изстрелите на пиратските пушки.

— Какво стана?… Хванахме ли го?… Къде отиде?

Останалите бяха догонили двамината, оглавили преследването.

— Избяга — лаконично съобщи Анбая. — Оказа се прекалено бързо.

Изтощените мъже започнаха да мърморят объркано.

— Е, поне ще вардим едно по-малко. Така смятам аз — заключи Самюел.

— Остават ни още четири звяра — обяви Уатфорд. — Ще се погрижим никой от тях да не избяга.

Копърхед кимна.

— Ще се наложи капитанът да се задоволи с тях. Може пък да хванем друго.

Треганг не изглеждаше особено оптимистичен.

— Какво ще му кажем?

Едрият зулу сви рамене.

— Истината. Оказа се прекалено бързо за нас и избяга. Тичаше все едно дяволи го гонят по петите. — Засмя се. — Впрочем, сигурно ни е взело за дяволи.

Няколко немощни изхилвания посрещнаха плахия му опит за хумор.

Като разбра за бягството, Блакстрап изригна като бордово оръдие. Както винаги в крайна сметка Смигинс успя да го поуспокои — подобно на Мкузе посочи, че все още разполагат с четирима пленници и ако късметът е на тях на страна, възможно е да срещнат и други такива зверове. Колкото до самите пленници — те реагираха на бягството на себеподобното си, втренчвайки поглед в похитителите като тъпи животни, каквито очевидно бяха.

Смигинс и другарите му щяха да останат смаяни, ако имаха и най-бегла представа какви емоции владеят в момента пленниците им.

Ръмжащ под нос като мечка, обезпокоена по време на хранене, Блакстрап се задоволи да привика окаяния пазач и така го фрасна по главата, че ухото на клетника разцъфтя като карфиол. Морякът не се оплака; дори реши, че е извадил късмет, защото капитанът не държеше сабя или нож.

Смигинс положи всички усилия да развесели своя приятел.

— Не го приемай надълбоко, Брогнар. Кой знае какви чудеса се крият зад следващото дърво! При малко повече късмет сигурно ще срещнем още по-необикновени зверове.

— Да, прав си, Смигинс. Предполагам, че си прав. Често си прав. — Обзет от внезапно безразличие, махна към посоката, в която бе поел беглецът. — Да върви. Ще ни послужи за урок. — Огледа внимателно с присвити очи екипажа си. — Винаги се учете от грешките си. Аз винаги съм го правил, по дяволите. Затова съм още жив.

Мъжете нададоха пълни с облекчение радостни възгласи. В сравнение с очакванията им, реакцията на капитана се оказа почти дружелюбна.

Никой нямаше представа колко точни са думите на помощник-капитана, че могат да срещнат други зверове. Но ако ги бе споходило дори най-бегло предположение какви са съществата, които наричаха Дъждовния басейн свой дом, ентусиазмът им определено не би бил толкова голям.

VII

Кеелк тича, докато остана съвсем без сили. Краката я боляха. Спря до висока секвоя. Дишаше учестено, но се стараеше поне да е тихо. Въртеше глава наляво-надясно и се ослушваше за най-малкия шум. Независимо от размерите си, господарите на Дъждовния басейн проявяваха способността да се промъкват през горите с невиждана предпазливост и хитрина; умееха да стоят абсолютно неподвижни — изглеждаха заспали или в безсъзнание — и дебнеха някое невнимателно същество да мине покрай тях.

Цивилизованите динотопианци, пътуващи през тяхна територия, ги хранеха така добре, че изобщо не им се налагаше да ловуват. Тласкани обаче от древен нагон, лишени от логика и здрав разум, на тях винаги трябваше да се гледа като на опасност. Всички обитатели на Динотопия научаваха това от най-ранна възраст.

Затова при всяко птиче изчуруликване наблизо, при всеки внезапен скок на насекомо от листо върху някоя клонка, Кеелк анализираше звука и движението, за да разбере съвсем точно естеството му. Всеки храст, всяко дърво криеше потенциално неизвестни заплахи. Намираше се в Дъждовния басейн и то сама, съвсем сама. Колко далеч бе от познатата, цивилизована Корнукопия!

С пълно съзнание за поетия риск, тя се приближи на пръсти до брега на близкото поточе и сведе глава да пие: поемаше водата, грациозно извивайки врата и гърба си. Хладната течност успокои гърлото й. Наистина ли се спаси от ужасните хора? От доста време нито ги бе виждала, нито ги бе чувала. Но това не означаваше, че се намира в безопасност. Беше избягала единствено от тях. Една угроза бе заменена от друга.

Изправи се в целия с ръст от метър и осемдесет и се отправи към скалите, мяркащи се между процепите на дърветата. Най-после стигна до каменната стена, ала тя се оказа прекалено стръмна и ронлива. Надеждата да се изкатери по нея угасна.

Да избягва каньона, по който дойдоха, поръчаха родителите й. Следователно трябваше да се насочи не на изток, а на запад. Не беше зле — и без това планинските селища на Бакбоун се намираха в тази посока.

Съобрази, че до голата каменна стена е съвсем на открито; Затова отново навлезе в гората и пое на изток, прикривайки се из растителността. Вече беше напълно убедена, че преследвачите й са я загубили; престана да се притеснява за тях и за невероятно агресивните им фойерверки.

Спря едва когато нощта напредна дотолкова, че всяко по-нататъшно предвижване стана невъзможно. Изкълчен глезен или счупен крак биха я забавили къде-къде повече от малко сън. А и определено се нуждаеше от почивка.

Намери плитка хралупа под скупчени филодендрони и се свря колкото успя по-навътре. Широките зелени листа я прикриваха от чужди погледи, а и я предпазваха от започналия да вали дъжд. Имаше вероятност по това време на годината да се превърне в порой и тя бе благодарна за импровизирания подслон.

Свита в тъмнината, слушаше непонятни звуци — никак не беше сигурна дали иска да ги определи — и се чувстваше по-самотна от когато и да било през живота си. Без да спира да се терзае за съдбата на семейството си, известно време остана в плен на горските гласове. Най-после се предаде на неспокоен сън.

На няколко пъти я обезпокои шум от пречупване на клони в далечината, но нищо не се приближи и до ноздрите й не стигна миризмата на пагубните тела, от които така се страхуваше. Веднъж от гърлото й неволно се изтръгна жален вик. Ужасена, тя се мобилизира да не се повтори, за да не привлече нежелано внимание.

С настъпването на утрото я събуди шум от нещо огромно, което решително наближаваше сред дърветата. Застанала мигом нащрек, тя премигна и погледна листата, осветени вече от изгрева. Очите й обходиха околността, а ноздрите й се разшириха.

Шумът се усилваше. Тя сви врат и прибра глава колкото е възможно по-близо до раменете. Не смееше да помръдне. Бяха й казвали как да постъпва в подобно положение, но само между другото. Указанията по въпроса бяха кратки, защото практически не съществуваха такива инциденти — никой не ходеше на следобедна разходка в Дъждовния басейн.

Както често обаче се случва, когато знанието се окаже недостатъчно, се пробуждат инстинктите.

Напълно неподвижна, с широко отворени очи, тя наблюдаваше как една малка планина минава през дърветата вдясно от нея. Главата на съществото бе близо до короните и се извисяваше над повечето папрати. Сияещо жълтеникаво око с големина на половината й череп премигваше в мъглата.

Съществото представляваше само контур, но от него лъхаше мощ и сила — още по-ужасяващи, понеже не бяха видими. Беше доволна, защото не виждаше извитите остри зъби. Тя знаеше, че изпълват кръвожадната му паст. Не виждаше и мощните предни крайници с по три пръста, които се свиваха и разпускаха, готови да разкъсват и унищожават.

Алозавърът беше едър — сигурно десет метра от носа до опашката — и тежеше много тонове. Макар да не го виждаше ясно, чуваше ритмичното хъф-хъф от дишането му. Дробовете му работеха като ковашки мехове. Ако му хрумнеше, тя щеше да се превърне в скромен ордьовър за неутолимия му апетит.

Затаи дъх, когато съществото сведе глава към земята и подуши. Диря ли следваше? И ако беше така — дали не е нейната?

Не, реши тя, без да се страхува от опасността — той дойде от юг й не може да е пресякъл дирята й. Но какво ще стане, ако долови миризмата й сега? Тя се съмняваше, че е възможно след снощния обилен дъжд, но така или иначе алозаврите притежаваха изключително изострено обоняние. Ако открие скривалището й, как ли ще успее да го вразуми? Тя не знаеше много от диалектите на карнозаврите, но понякога бе възможно да се разговаря с тях. Доста ще зависи от това колко точно е гладен. Карнозаврите имаха лошия навик първо да хапят, а после да разговарят.

Тя имаше едно-единствено предимство: не би осигурила кой знае колко храна за израснал алозавър. Дано този реши, че не си струва труда да се занимава с нея. Няколко хапки кокали и твърда кожа — това представляваше тя. Не ставаше дори за лека сутрешна закуска.

Тази мисъл не я утешаваше обаче кой знае колко.

Стоеше напълно неподвижна и се опитваше да си внуши: аз съм камък. Сиво петно в гората. Тук няма нищо живо, нищо, годно за ядене.

Алозавърът вдигна масивната си челюст, издиша дълбоко и разклати глава. Дали пък не надуши нещо, което не му допада? Спори и гниещи листа покриваха земята на екваториалната гора. Ако бе попаднал на дирята й предишната вечер, преди обилния дъжд, тя не се съмняваше, че щеше да я надуши на секундата. Но сега пътеката, по която мина, бе осеяна с гъби и други объркващи миризми.

Огромното месоядно същество се изправи като строителен кран. Погледна първо наляво, после надясно. Кеелк потрепери в скривалището си, затваряйки очи.

Когато ги отвори, алозавърът беше изчезнал. Чуваше как клоните се прекършват под отдалечаващите се стъпки, докато той се насочваше на юг. Тя остана в същата поза, защото се опасяваше да не би това да е трик при ловуването — маневра, която да подведе укрилото се същество да се покаже. Едва след час се почувства в безопасност. Измъкна се от хралупата като си мислеше, че колкото повече се бави, толкова повече отлага спасението на семейството си. От продължителното стоене я боляха мускулите, но тя не им обърна внимание — нали все още беше жива, все още беше в състояние да потърси помощ за родителите, за брат си и сестра си.

Единственият шум идваше от кавгаджийски настроен папагал, а единственото движение бяха на последните капки дъжд, стичащи се от листата. Хвърли поглед назад и продължи пътуването си, като се успокояваше и се бореше с напиращия страх, който я подканваше да тича; да тича, преди да е станало късно. Макар да знаеше, че е по-бърза и гъвкава от всеки алозавър, би било върхът на глупостта да си играе с такова чудовище: десет нейни крачки се равняваха на една негова.

Гладът я накара да позабави ход. Не биваше да се придвижва цял ден с празен стомах, а и я бяха учили да се грижи за тялото си. Дъждовният басейн бе пълен с храна за всеки авантюристично настроен пътешественик. Храната не бе внимателно инспектирана и проверена за паразити, но Кеелк нямаше друг избор. Трябваше да поддържа силите си.

Видя отрупано със зрели плодове дърво, посегна и придърпа един клон. Повдигна се на пръсти. Веднъж откъснати, беше лесно да се обели червената им люспа, за да се стигне до захарната сърцевина. Клюнът и ноктите й се справяха добре и тя поглъщаше хладните вкусни плодове, като знаеше, че твърдата костилка в средата ще мине безпрепятствено през храносмилателната й система.

С обновени сили и освежена тя се впусна отново в бяг. Същия следобед бели мравки, струпали се в убежището си, се превърнаха в богата на протеини закуска. А плодове се намираха навсякъде по пътя. Липсваха й сложните и забавни ритуали при семейните хранения, но най-много й липсваха любовта и мъдрите съвети на родителите, любопитството на Трил и постоянното добродушно заяждане на Аримат. Мисълта за тях я поддържаха не по-зле от всякаква храна.

Звукът бе толкова тих, че почти не се чу, но не й убягна. Спря рязко и погледна натам, откъдето бе минала. Може да е просто птица, каза си тя. Не прозвуча по-различно от птица.

Само дето трябваше да е някаква обитаваща земята птица.

Какво ужасно място е Дъждовният басейн, помисли си тя. Закле се, ако се измъкне безпрепятствено, никога повече да не стъпва тук. Докато си го повтаряше, отново се чу шум. Главата й рязко се насочи надясно. Трето тупване я накара мигом да извърне врат в противоположната посока.

Опитваха се да я обградят. Всеки приглушен звук отбелязваше присъствието на още един преследвач. Засега нямаше понятие кои са, но очевидно не предвещаваха нищо добро. Приятелите не се промъкват и не те обграждат, а и сред обитателите на Дъждовния басейн не се ширеше дружелюбност.

Колкото и да се напрягаше, не виждаше нищо. Над короните на дърветата не се показваха главите на никакви гигантски карнозаври. Чуваха се единствено приглушени стъпки.

Нещо я преследваше.

Нима странните хора са проявили по-голяма решителност, отколкото допускаше тя, и са продължили да я следват и през нощта? Толкова ли луди бяха? Стъпките можеха да са на хора. Децата на хората, с които си играеше в по-щастливи времена, много умело играеха на криеница.

Заотстъпва предпазливо, без да е сигурна в коя посока да побегне. Тя разбра, че ще има само един шанс да направи правилния избор. Очите й доловиха някакво движение в храстите и тогава го видя: прокрадваща се атлетична фигура, малко по-дребна от нея. Проблясване на бивни и остри нокти.

Велоцираптори. Цяло стадо.

Бяха повече от трима, знаеше тя. Беше учила, че най-малкото стадо се състои от шест. Дребни на ръст, но въпреки изобилието от храна в Дъждовния басейн не бяха забравили как се ловува. Бяха само зъби и остри нокти.

Един скок в грешна посока — и ще се озове право сред тях. Ще се впият в нея със закривените нокти на задните си крака. Няма да им отнеме дълго време, за да се справят с това, което за тях би било едно хапване.

Е, не възнамерявам да се превръщам в храна за никого, помисли си тя решително. Нито днес, нито когато и да било. Най-малкото за семейство нецивилизовани дребни велоцираптори и то в момент, когато собственото й семейство е в опасност.

От движенията и шума от стъпките им разбираше, че целят да я обградят. Вероятно й оставаше малко време, през което да действа, преди да сключат кръга. Огледа се диво наоколо. След няколко мига нямаше да има никакво значение в коя посока ще скочи. Велоцирапторите тичаха точно толкова бързо, колкото и струтиомимусите. Този път обаче гъстата екваториална гора няма да й помогне да се измъкне от преследвачите си. Дребните същества, подвижни не по-малко от нея, можеха да прескочат всяко препятствие или да се шмугнат под препречил се паднал ствол.

За миг й хрумна налудничавата идея да хукне надясно, право към най-близката скала. Но със здравите си крака и нокти тези хищници се катереха по-умело от нея.

Ще успее ли да ги изпревари, да се изкачи и да започне да търкаля камъни върху тях? Имаха славата, че трудно се отказват, а и съществуваше опасността тя да се подхлъзне.

Нямаше смисъл. Те почти я бяха заловили. Просто удължаваха времето до момента, когато играта ще приключи с неизбежния си завършек.

Но тя бе решена да не се предава без бой. Май видя пролука вдясно. Досега не бе чула нищо от тази посока. С един скок прескочи висок мравуняк и хукна натам. Движеше се със страхотна скорост, и дори не си даваше труда да избягва клоните и тръните. Влажният въздух свистеше край ушите й. Имаше чувството, че лети.

След секунди чу стъпки след себе си. Гонитбата бе започнала. Макар изходът да бе само един, тя не спираше да тича, окриляна от мисълта, че поне е избягнала първоначалния им капан. Сега те ще трябва да се потрудят за закуската си.

Не хранеше никакви илюзии какво ще стане, ако дори само един от тях я догони. Макар и по-едри, никой струтиомимус не бе в състояние да се пребори с велоцираптор. Тя не беше като непобедимите сороподи, нито като бронираните анкилозаври или цератопсите. Орнитомимозаврите, към чието семейство се числяха и струтиомимусите, можеха да разчитат единствено на интелигентността си.

Нищо не бе в състояние да откаже глутница хищници, поели на лов, знаеше тя. Нищо чудно гонитбата дори да им носи наслада. Вероятно придаваше пикантност на предстоящото хапване. Подобни мисли само й помагаха да ускори крачка. Никога през живота си не бе тичала така бързо; дори когато се спасяваше от онези странни хора.

Но това нямаше значение. Зад нея се чуваха пронизителни изсвирвания: идваха от всички страни и ставаха все по-близки и по-близки.

Езеро, помисли си тя трескаво, или бързотечаща река би било единственият й шанс. Във водата щяха да са с равни сили, а отчаянието щеше да й вдъхне допълнителна енергия. Докато разсъждаваше върху подобна перспектива, странен мирис стигна до ноздрите й. Беше тежък, силен и страшно познат.

С чувството, че няма какво да губи, тя безразсъдно пое в тази посока. Питаше се само дали вече не е полудяла от трескавата гонитба. Защото онова, което й хрумна, бе определено напълно налудничаво. Но пред сигурната смърт — какво значение имаше? Ако е права в предположението си, по този начин неизбежното поне щеше да настъпи бързо.

Право напред сред гората се откриваше малко голо пространство. Напряко на пътеката, по която бе поела, се виждаше сива купчина. В далечния край се издигаха дърветата на екваториалната гора.

Приближавайки, леко намали ход. Характерната миризма вече беше много силна. Подсвиркванията на велоцирапторите зад гърба й ставаха по-настойчиви. Щяха ли да доловят същата миризма и да се оттеглят? Или ще се впуснат във финален спринт с намерението да я догонят? Тя знаеше, че за тях ще е трудно да се откажат, след като са стигнали така близо до плячката си.

За пръв път погледна назад и видя неколцина от преследвачите си: тичаха усилено след нея, изплезили език. Приближаваха бързо. Несъмнено напредваха и други. Слънчевите лъчи се отразяваха в бивните и ноктите им като в огледала. Очите им бяха ужасни — взираха се в нея, без да мигат.

Добре, помисли си тя, нека са съсредоточени върху нея.

Изцяло решена да осъществи замисъла си, тя стъпи върху ниска част на сивата купчина и се оттласна. Докато скокът я отнасяше нагоре над сивата грамада, едно по-дълбоко изсвирване от това на велоцирапторите прониза въздуха; последва го сърдито гневно изръмжаване.

Първият от преследвачите й се хвърли след нея. Тъкмо поставяше крак и предната страна на купчината рязко се изви. Масивните челюсти щракнаха и след смаян писък кокалите на хищника бяха схрускани.

Другите от глутницата застинаха намясто. Някои от по-задните не реагираха навреме и се сблъскаха с тези отпред. Настъпи тревожно объркване. Панически подсвирквания и писъци изпълниха гората.

Рев, достатъчно силен да разтърси буболечките по дънерите на дърветата, заглуши крясъците на хищниците — купчината, бясна, че са нарушили съня й и са нахлули в територията й, се изправи на два крака и се втурна към злополучните преследвачи.

Кеелк не видя нищо от това. Без да отклонява вниманието си от пътеката напред, продължаваше да тича. Краката започваха леко да я болят, но тя не забави ход, докато и последното ехо от хаоса зад гърба й не се удави в тишина.

Бягството й я отведе много навътре в Дъждовния басейн. Отдалечи се от скалите, но поне за момента се намираше в безопасност.

Купчината, която прескочи, не беше от гранит, а от плът. Всъщност беше алозавър — по-рано сутринта именно той мина така близо до нея. Мигом разпозна миризмата му. Огромното месоядно беше задрямало. Щом надуши дирята му, тя пренебрегна всички предупреждения относно опасния хищник и вместо да промени посоката, се насочи право към леговището му.

Стъпи върху него и го прескочи: още не можеше да повярва, че го е сторила. С настъпването си го пробуди, ала когато той отвори очи, тя вече го бе прескочила и той видя нещастния хищник, начело на глутницата. Раздразнен, а и гладен, алозавърът реагира инстинктивно. Велоцирапторите дори нямаха възможност да се извинят.

Тя не искаше да си представя последствията. Глутница велоцираптори не биха се спрели пред нищо, дори не и пред алозавър. Независимо от изхода на битката обаче оцелелите няма да са в състояние да подновят преследването й.

В едно бе сигурна: при следващото си участие в младежките олимпийски игри в Соропол няма да се стряска от препятствията.

Премина в по-умерено темпо и схващането в краката й поотслабна. Струтиомимусите, в края на краищата, са предопределени да тичат. Но не и на гладен стомах. Откри, че пак е гладна, а денят едва започваше.

Аримат бе по-добър бегач, но неговите въжета не бяха се разхлабили. Обстоятелствата избраха тя да избяга и трябваше да се справи. Цялото й семейство разчита на нея. Кой знае какво смятаха да правят онези луди хора? Подобни мисли не й даваха мира и тя продължи напред.

Ще ми се да бях по-голяма, помисли си тя. Да притежавам повече знания и опит. Но я бяха учили, че знанието представлява опит. Усмихна се. Ако е така, през последния ден бе натрупала доста знания.

Все още беше жива.

При трескавото бягане се пообърка. В гъстата гора няма ориентири и беше трудно да определи посоката. Намали ход и спря да пие вода, докато обмисли положението. Планините Бакбоун се простираха от северната страна на Дъждовния басейн. Дотук добре. Но къде е север? Зад облаците и през мъглата е трудно да се определи точното положение на слънцето.

Ако не установи точно, ще потъне още по-дълбоко в Дъждовния басейн, а там непременно ще се натъкне отново на някои от постоянните му обитатели. Губене на време е да мисли какъв ще бъде неизбежният изход от подобна среща. Опита се да си припомни кой път измина при отчаяното си бягство, но като се сети, че непрекъснато се бе шмугвала и наляво, и надясно, за да се спаси от хищната глутница, само се натъжи.

Напред ли да върви? Или да кривне наляво? Изви глава нагоре и се загледа в неясното небе; насили се да си припомни всичко, което я бяха учили, за ориентирането по природни белези.

Е, значи наляво. Пое няколко пъти въздух и тръгна с надеждата скоро да зърне голи канари сред дърветата и храстите. Дори скалите да се окажат стръмни и да не успее да се изкатери по тях, ще бъдат сигурен знак, че отново е на верен път.

Птици я следваха и я окуражаваха с успокоителното си чуруликане. Радваше се на присъствието им. То подсказваше, че в момента никой не дебне наоколо. Въпреки това тя не приспа своята бдителност. След като за малко повече от един ден надхитри хищници, заблуди алозавър и избяга от бездушните фойерверки, сега не възнамеряваше да се провали поради невнимание.

Екваториалната гора я обгръщаше в тъмнозелената си прегръдка, но тя не се чувстваше твърде уютно.

VIII

Всякакви звуци бяха будили Пристър Смигинс през живота му: кънтеж на оръдие, вик на наблюдател, кукуригане на петел. Веднъж, докато се криеше от полицията близо до Сидни, бе дочул дори грухтене на австралийско двуутробно животно.

Но никога от съня му не бе го изтръгвал звук като този, който сега го изправи на крака.

Всички бяха като на тръни. Виждаше го изписано по лицата на морските си другари, които също се надигаха от импровизираните койки. Неколцина се изправяха все още замаяни, други — като него — се бяха разсънили напълно. Наблюдаваше реакциите им и лесно определи кой от най-отдавна се скита по моретата и кой най-дълго е стоял от тъмната страна на закона. Именно те бяха изцяло нащрек, с пистолет или сабя в ръка.

Неземният провлачен вой се разнесе над гората за втори път. Необичайната му звучност пронизваше ухото и проникваше в костите. Смигинс постави ръка на слепоочието си и поклати глава. Какво ли същество е в състояние да издава подобен звук?

Блакстрап нагласяваше кърпата върху голия си череп. Докато го гледаше, Смигинс му се възхищаваше. Капитанът бе така закоравял, че не се стряскаше от нищо. Дори самият Луцифер да се бе материализирал пред тях, Блакстрап тутакси щеше да се изправи насреща му. Независимо дали ставаше въпрос за саби, ругатни или игра на зарове, капитанът не отстъпваше пред никакво предизвикателство.

Блакстрап, разбира се, щеше да заложи първо душите на екипажа си — помощник-капитанът знаеше това отлично. Капитанът беше смел до безразсъдност, но не и глупав.

Провлаченият звук се разнесе отново. Мъжете огледаха короните на дърветата и върховете на скалите, но не видяха нищо.

Треганг стискаше здраво индонезийската си кама.

— Господарят Буда е дал гласове на много същества, но нямам представа как изглежда това.

— Да — съгласи се Копърхед и опря гръб в раменете му, докато и двамата оглеждаха гората. — Никога не съм чувал подобно нещо.

— Аз съм чувал.

Обърнаха се към един от другарите си, който рядко говореше. Избягал от разгневени членове на собственото си племе, както и от белите власти на Орегон, накрая Чумаш се озова в Хонконг, където темпераментът и инстинктите му го насочиха да се присъедини към екипажа на „Кондор“. Държеше пушката си с две ръце и съсредоточено оглеждаше короните на дърветата.

— Ти ли? — присви очи Блакстрап. — Къде?

— Сред планините на родния ми Орегон. Прилича на рева на уопити, само дето е много по-дълбок.

Капитанът незабавно се обърна към помощника си.

— Какво е уопити, Смигинс?

— Не знам, капитане.

— Аз знам. — Сега вниманието се насочи към Йохансен. — Говори за американския лос.

— Да — кимна Чумаш. — Уопити. — Звукът се чу отново и разтревожи още повече мъжете. Американският индианец внимателно огледа заобикалящата ги зеленина. — Белите хора наричат този звук „тръбене“.

— Тръбене, значи? — Блакстрап сведе оръжието си. — Не се страхувам от никакъв лос, колкото и да е голям. Трябва да проверим, не смяташ ли, Смигинс?

— Щом така казваш, сър — отвърна помощникът му, изпълнен със съмнения.

— Не, капитане — намеси се Андреас с широко отворени очи. — Този звук не го издава обикновено животно.

Блакстрап изсумтя.

— За нас обикновените животни нямат никаква стойност, човече, макар че ако се окаже роднина на лоса, става за ядене — така съм чувал.

— Много са вкусни — потвърди Чумаш.

Перспективата за добра храна поуспокои донякъде тревогата на екипажа.

— Наблюдавайте птицеподобните — посъветва Блакстрап хората си. Бегъл поглед показа, че пленниците им не обръщат внимание на звука. — Те познават опасностите на тази страна. Щом не реагират, логично е да предположим, че каквото и същество да издава този звук, то не представлява заплаха.

Мъжете обмислиха думите му и най-после се успокоиха; не за пръв път се възхитиха от способността на капитана си да се оправя във всякаква ситуация.

Смигинс се усмихна.

— Ха, Брогнар Блакстрап, като те слуша човек, ще си помисли, че си привърженик на научния подход.

— Внимавай какво приказваш, Смигинс. Няма да търпя насмешки.

— Да, сър, но това бе компли…

— Казах да млъкнеш!

Смигинс затвори уста. Блакстрап бе като бомба, която постоянно заплашваше да избухне: човек никога не знаеше дали някоя невинна дума или постъпка няма случайно да запали фитила. Понякога бомбата тлееше, понякога дори се усмихваше, но винаги бе на път да избухне в лицето ти.

До ушите им долетя нов звук — различен от предишния. Определено обаче го издаде същото същество. Загнездваше се в съзнанието.

Блакстрап размаха сабя.

— Хайде да видим за какво става дума.

Извърна се и пое по посока на звука, следван от екипажа си. Мъжете не изпускаха от поглед пленниците, да не би да организират друго хитро бягство.

Птицеподобните ги следваха покорно, продължавайки да демонстрират безразличие към виковете, дори когато станаха по-високи. Ободрени от това, хората на Блакстрап нямаха търпение да установят източника на неземните стонове.

Не след дълго стигнаха до място, където не растяха дървета. Не беше нито поляна, нито бързотечаща река, а добре отъпкана пътека, широка като магистрала в Бостън. Почвата бе отъпкана толкова здраво, че изглеждаше павирана. В далечния й край отново се появяваше екваториалната гора в цялата си пищност.

Не знаеха какво бе прокарало такъв забележителен проход, но относно ехтящите провлачени звуци вече нямаше никакво съмнение. Когато първите двама мъже, изскочили от гората след Блакстрап, го видяха, побързаха да отстъпят, за да се скрият. Единият не преставаше да се кръсти. Другите се скупчиха в края на гората. Смес от ужас и любопитство ги изпълваше.

По пътя, с гръб към тях, крачеше същество, високо поне шест метра. Кафеникавите петна, украсяващи набръчканата му кожа, бяха избледнели до сиво, а повечето от кестенявите окраски, от младини също бяха изчезнали, оставяйки зад себе си неравномерно разположени ивици.

Придвижваше се на задните си крака, но от време на време стъпваше и на предните, за да си почине. В такива моменти опашката се надигаше от земята и щръкваше вдървено назад. С изключение на дългия метър издатък, който стърчеше на главата, черепът доста приличаше на конски. Изправен, звярът напомняше на огромно кенгуру. Движеше крака по начин, сходен с този на пленниците им, макар и не толкова енергично.

Присъствието на това същество даваше още доказателства за наличието на туземно население, защото, неизвестно по какъв начин, бе успяло да се омотае в дълги ленти от черен плат със сребристи нишки. Лентите висяха от главата, шията и гърдите. За миг на Смигинс му хрумна, че сребристите заврънкулки вероятно представляват някаква позната езикова система, но когато успя да ги огледа добре, видя, че всъщност са безформени знаци.

Блакстрап махна на хората си да спрат, смело пристъпвайки на широката пътека. Смайващото същество продължаваше да не им обръща внимание: сякаш не си даваше сметка за присъствието им. За втори път се отпусна на четирите си крака. Видимо имаше проблеми с дишането. Тъмните му гърди потреперваха, когато с очевидно затруднение ги пълнеше с въздух.

Смигинс се запита за предназначението на необичайната черепна изпъкналост. Дали е само декоративна, питаше се той, или мъжки атрибут, целящ да привлича противоположния пол. Докато наблюдаваше съществото, получи отговор.

Като пое въздух, то вдигна муцуна нагоре и бавно издиша през ноздрите. Уловеният въздух, циркулиращ из кокалестия заоблен издатък, завибрира и се получи дълбокото звучно ехтене, което бяха чули. Веднъж Смигинс наблюдава как абориген в Сидни произведе подобен звук — несравнимо по-немощен, разбира се — с помощта на дълъг дървен инструмент — наричаше го диджеридо. Всъщност той приличаше на издатъка върху главата на този звяр.

Звукът отекна болезнено, скръбно и доста приятно. Докато слушаше второ звучно изтръбяване, помощник-капитанът се запита какви полети на музикалната фантазия могат да се постигнат при такава забележителна акустика, ако собственикът на смайващия естествен инструмент не бе просто тъпо животно.

Полезно бе да се улови реакцията на четиримата пленници. Вместо да ги разтревожи, провлаченото тръбене ги накара да отпуснат глави и ръце. Очевидно не съществуваше никаква опасност.

— Все едно канарче чурулика — отбеляза О’Конър със задоволство. — Ето, трябва само да наблюдаваме големите кокошки и ще знаем дали наоколо има опасност.

— Да — съгласи се другарят му. — Не е злато, но си има стойност.

Миг по-късно мъжете от екипажа се чудеха какво ли означава реакцията на пленниците им — бяха започнали да подсвиркват и грачат високо.

Блакстрап присви очи.

— Какво им стана на тези животни? Смигинс?

Не по-малко озадаченият помощник-капитан само поклати глава — знак, че и той не знае. Пришълците стиснаха оръжията по-здраво и се огледаха тревожно. С изключение на тътрузещия крака великан, пред тях беше само гора.

Чин-ли застана пред Блакстрап и посочи великана.

— Ако това не е дракон, капитане, какво е тогава?

— Виждаш ли от ноздрите му да излизат пламъци? — Смигинс говореше сякаш учен мъж обяснява нещо на невежа. — Къде са крилете му? Прилича ли ти на рисунка на дракон, която някога си виждал?

— Друг вид е — не се предаваше Чин-ли.

Какво друго да очакваш от азиатец неверник, помисли си Смигинс. Ала дребният мъж бе невероятен стрелец и истинско страшилище за враговете, когато пленяваха чужд кораб.

— Изглежда болно — отбеляза Томас с напевния си ямайски акцент. — Вижте колко му е трудно да диша.

Блакстрап кимна в знак на съгласие.

— Така е. Не е нужно да си лекар, за да го забележиш. — Хвърли поглед към четиримата пленници — трескавото им виене бе заместено от звуци, напомнящи безсмислено бъбрене. — Кълна се в диамантите на Тритон, но май безмозъчните ни зверове се опитват да общуват с него!

Йохансен отвърна с насмешка:

— Кокошки се опитват да разговарят с гигантско кенгуру!

После започна да кудкудяка и да подскача, с което предизвика смеха на другарите си.

— Хардозавърът не може да ни помогне — отбеляза Шремаза тъжно. — Аримат, Трил, нали знаете какво прави тази стара патечовка в Дъждовния басейн?

Първа отговори Трил:

— Отива при едно от избраните места, мамо. Сложила си е погребалните ленти.

— Така ще постъпим и ние един ден. — Хисаулук видя, че хората не обръщат никакво внимание на разговора им, както правеха откакто ги заловиха. — Е, няма да ни навреди да опитаме.

Откакто видяха едрия хардозавър, положиха всички усилия да привлекат вниманието му. Макар по природа да не беше по-агресивен от далечните си братовчеди струтиомимусите, със своите размери и сила лесно можеше да ги освободи. Ала беше ясно, че сега е прекалено близо до финалното прекосяване. Силите бързо го напускаха и понеже изобщо не реагира на призивите им, решиха, че най-вероятно е и глух. Тъжен край за член от племето, което живееше заради музиката.

Не ни е дадено нито сами да избираме края си, знаеше Хисаулук, нито начина, по който ще извършим финалното прекосяване.

— Този звяр умира.

У дома, на южноафриканското крайбрежие, Мкузе бе виждал много животни да умират. Това бе по-голямо и по-странно, но държането му не се различаваше особено от поведението на напускащ живота слон или голяма антилопа.

— Жалко — изсумтя Блакстрап и многозначително посочи към пленниците. — Ако тези тук ще ни донесат две-три хиляди лири, този сам щеше да ни донесе десет.

— Лодките не биха го побрали, капитане — намеси се Треганг. — Как щяхме да го качим на кораба?

— Виж му устата, сляп нещастнико. Само човка и изобилие от гладки зъби. Голям е, но е безобиден. Вържи го с достатъчно въжета и ще стигне до „Кондор“ пеша. Достатъчно е висок, та главата му да стърчи над водата, а в лагуната няма вълни. — Черните му очи блестяха. — Каква гледка щеше да представлява, само ако можехме да го покажем в стария Лондон!

— По дяволите, знам тези същества! — промърмори Смигинс раздразнено.

Едра ръка се стовари върху рамото му така, че гръбнакът му потрепери.

— Така става от много четене, господин Смигинс. Полезно е обаче само онова, което запомняш. Иначе другото просто стои в мозъка ти и ферментира. Виж, рефлексите и силата… — Размаха сабята си, без да го е грижа дали някой стои наблизо. — Винаги бих предпочел добър стрелец или майстор при стрелбата с оръдие.

Разтривайки рамото си, Смигинс пак се съсредоточи върху забележителното чудовище, което се тътреше по пътеката пред тях.

— Глухо и умиращо — обяви той. — Дори да успеем да го овържем с достатъчно въжета, клетото същество никога няма да стигне брега.

— Къде ли отива? — запита се Копърхед на глас.

— Виж как лъщи кожата му.

Уатфорд бе запленен от странната красота на звяра.

— Дракони — промърмори дръпналият се настрана Чинли, непоколебим в мнението си, независимо от думите на помощник-капитана или на когото и да било.

Блакстрап въздъхна.

— Щом искаш така, Чин-ли, ще ги наречем дракони, поради липса на по-подходящо име. Какво ще кажеш, Смигинс?

— Не, не… В главата ми е, знам го, но не се сещам.

Раздразнението на помощник-капитана от неуслужливата му памет бе видно.

— Значи — дракони, нищо че не запращат към нас огнения си дъх, нали така, Чин-ли?

В отговор китаецът придоби самодоволно изражение, скръсти ръце на гърдите си и многозначително погледна към небето.

— Накъде, капитане? — попита Андреас.

— Ами, май ще бъде добре известно време да следваме този звяр. Няма да издържи още дълго, а ми се ще да го разгледам отблизо. — Намигна. — И съм доста любопитен да видя дали лъскавата нишка в плата, с който се е наметнал, не е истинско сребро. — Засука мустак. — Засега не ни забелязва, а дори и да се обърне, не виждам никаква заплаха. Едва мести крака. — Посочи с върха на сабята. — Вижте колко често спира да почива. Според мен сетният му час съвсем е наближил.

За изненада на пиратите пленниците изведнъж отказаха да се подчинят при подръпванията на въжетата.

— Хайде, хайде — извика Самюел. — Без такива номера.

Заби върха на сабята си в гърба на най-едрата птица-дракон, вляво от опашката. Съществото трепна и тръгна. Ала все така, без да мигне, изгледа изпитателно уболия го със сабята мъж, който се извърна, раздразнен и объркан, защото някакво си животно успя да го смути с поглед.

— Татко, кървиш — извика Трил и приближи да утеши родителя си.

— Продължавай да вървиш. Това е само драскотина.

Тя се поколеба, но накрая се подчини.

Ще трябва да внимавам как реагира, прецени той. Тези луди хора са склонни да направят какво ли не.

Биха ли стигнали дотам да наранят деца? Хисаулук не допускаше подобна мисъл, но все пак реши да не рискува.

Изглежда не им оставаше друг избор, освен да се подчинят на похитителите си и заедно с тях да проследят умиращия хардозавър. Това ги поставяше в потенциална опасност, но понеже нямаше начин да го съобщят на похитителите си, най-добре беше да се успокоят. Имаше и шанс да им се отдаде възможност да избягат въпреки вързаните си крака.

— Трябва да направим нещо.

Шремаза се бе приближила до него.

Той отвърна със свеждане на главата и дългата си шия, което отговаряше на свиването на рамене при хората.

— Какво? Може само да се надяваме, че настъпи ли времето на тази патечовка, онези, които ще се появят, за да изпълнят финалните ритуали, ще предпочетат да се концентрират върху него и няма да ни обърнат внимание.

— Още е рано. — Шремаза погледна към небето. — Мнозина от онези, които ще дойдат, все още спят.

— Всяко забавяне е добре дошло — призна партньорът й.

Проследи умиращия хардозавър с поглед, обзет от желание да знае подходящата песен за такъв момент. Семейството му би могло и да импровизира — и беше редно да постъпят така, — но не искаше да предприемат нещо, с което да стреснат похитителите си. Там, където човекът го набоде, го болеше.

Пътеката се виеше между дърветата и леко се спускаше надолу. Постепенно от погледа им изчезнаха планините Бакбоун, скрити от заобикалящата ги растителност. Гората ставаше все по-тучна и по-тучна. Единствено Смигинс обръщаше внимание на изключителната флора. Останалите от екипажа нямаха време за красота, която не блести като злато.

Нима всички видове от тропическия свят виреят тук, се питаше помощник-капитанът. Нищо ли в тази страна не загива? Дори птичият свят бе застъпен с представители на всички континенти.

Все пак не сме в Едем, подсмихна се той. Ева не тъче черни плащове за дракони.

Само дето не са дракони. Беше убеден. Дяволите да вземат глупавата му памет!

Чумаш пръв забеляза струпването на птици с огромни крила, които кръжаха високо над главите им. Това бе позната гледка за всеки, прекарал известно време в равнинни райони, независимо къде по света.

— Наблизо има мърша — обяви убедено Йохансен.

— И то голяма — добави американският индианец.

Блакстрап отново използва сабята си като показалка.

— Виждате ли там, в средата на небесния кръг? Обзалагам се, че това са най-едрите лешояди, които някога съм виждал!

Мнозина познаваха североамериканските лешояди. Андреас познаваше и кондора от Южна Америка. Но никой от хората не бе виждал нещо подобно на двойката аргентаври, които се открояваха сред ятото танцуващи във въздуха хищни птици. С разперени криле стигаха до шест метра.

От време на време невиждана досега птица се издигаше във въздуха, а друга се спускаше, за да заеме мястото й на земята. Явно, ятото ядеше нещо.

— Защо нашият звяр е поел в тази посока? — зачуди се Уатфорд.

— Кой знае? — Мкузе стисна здраво пушката си. — Много същества имат традиции при яденето.

— И при умирането — добави Анбая. — Господарят Буда…

— Твоят господар Буда няма значение — сряза го Блакстрап. — Сами ще видим какво става и то съвсем скоро, обзалагам се.

— Вероятно е тръгнал към естествена гробница — предположи Смигинс.

Мъртви дракони означаваха много зъби и дори бивни. Представата как изобилие от слонова кост лежи и чака да бъде събрана, вдъхна енергия в крачките на пришълците. Най-после нещо със стойност, което мъжете познаваха.

Пътеката се стесняваше, а клоните на дърветата образуваха естествена арка. Скоро така се сгъстиха, че скриха залитащия хардозавър от погледа им. Уплашени да не загубят плячката си, пиратите ускориха ход, теглейки безмилостно пленниците. В края на краищата не се знае дали ако не са бдителни, някой от драконите им няма да изчезне вдън земя. Всичко е възможно на място, където се случват такива чудеса.

Пътеката изви рязко наляво. Вече почти тичаха, ала гледката, разкрила се изведнъж пред тях, ги закова намясто. Гледка, достойна за перото на Едгар Алън По, промърмори под нос ученият Смигинс.

Пред тях се стелеше дивна панорама — дори миризмата на смърт не я помрачаваше. На мястото, където цареше огромно спокойствие и мир, заедно с разложението се извършваше и съживяване. Оттук същества си отиваха от този свят, но оттук започваха и нови начала, прераждане и рециклиране. Мнозина мъже или жени, погледнали картината, биха видели единствено опустошение, но Смигинс различи природата в цялата й сложност и великолепие, впуснала се в усилена дейност да сътвори наново света.

Беше невъзможно да се избегне вонята — силна, мощна и доминираща над всичко. Доста от пиратите покриха с кърпи носа и устата си в жалък опит да се предпазят. Само плавалите на китоловни кораби от екипажа бяха преживявали някога нещо подобно.

За щастие никой измежду тях нямаше слаб стомах. В края на краищата бяха мъже, на които вонята на мъртва или умираща плът не бе непозната.

Беше като градина, нарисувана от мрачен художник. Сред костите растяха екзотични цветя, увивайки се около гигантски ребра, подобно на розов храст в добре поддържан английски парк. Орхидеи стърчаха от мълчаливи, избелени от слънцето челюсти. Имаше стотици, хиляди кости и макар смаяните посетители да не го знаеха, това бе само едно от тези места, пръснати из целия Дъждовен басейн. Разлагащата се на слънчевата светлина плът говореше кои са пристигнали последни.

Зяпнали към най-голямата костница, която някога бяха виждали, пиратите продължиха да следват вече едва вървящата патечовка.

Самюел посочи към особено внушителна купчина от ребра и прешлени.

— Не знаех, че планините имат кокали. Вижте само размера на тези крака!

— Спокойно. — Дори Блакстрап бе впечатлен. — Всички са мъртви. Виждате ли мухите? Те поне трябва да са ви достатъчно познати.

Когато посетителите минаваха, лешояди във всякакви форми и размери се откъсваха от труповете, които бяха подложили на дисекция, и отново се връщаха, щом неканените гости отминеха. Огромни и достатъчно мощни човки, за да откъснат човешки крак, подновяваха работата си по повалените скелети.

Изправил се в цял ръст, Чин-ли пристъпваше гордо с вирната напред брадичка и тържествуващо изражение.

— Е — питаше той, — ако това не са кости на дракони, кажете ми какво са?

— Почти съм на път да се съглася, китаецо. — Смигинс приглади назад косите си. — Но не напълно. Продължават да ме тормозят неуловими засега спомени. Но ще се сетя.

— Добре е, че не трябва да разчитаме на паметта ти да ни измъкне от някоя трудна ситуация, Смигинс — присмя се О’Конър.

— Да — допълни Уатфорд. — Иначе насред битка Смигинс ще спре да се сети нещо и някой главорез ще му разпори корема.

Неколцина от мъжете се изсмяха гръмко. Това помогна да се разсее меланхолията, обзела ги поради околната картина.

За чест на Смигинс той също се засмя с мъжете. За разлика от някои други, го биваше да се присмива над себе си.

— По-голямо е от слон. — Мкузе отмерваше с крачки дължината на скелет, покрай който минаваха. — По-голямо е и от десет слона.

— Умираме от глад, капитане — напомни Дейвис на господаря си. — Дано намерим някое такова, но живо.

— Да — съгласи се ентусиазирано Блакстрап. — Едно такова ще изхрани в продължение на седмица цялата проклета флота на Нейно Величество.

Следвайки влачещия се хардозавър, те минаха близо до два нови трупа. Единият — с глава излязла направо от кошмар: цялата с бодли и остри рогове; вторият — с череп, подобен на съществото, което следваха. Наподобява, отбеляза Копърхед, на майката на всички патици. Смигинс преброи в устата му над хиляда плоски зъба, преди да се откаже и да продължи напред.

Изведъж пиратите съзряха пресен труп, който имаше достатъчно месо. Двама яки моряка го понесоха с кол, поставен на раменете им.

— Вижте! — подсвирна Шремаза. — Почти не вярвам на очите си!

— Какво ще правят с това, татко? — попита Аримат баща си.

Хисаулук подхвана предпазливо, за на не разтревожи излишно сина си.

— Разправят, че преди да дойдат да живеят в Динотопия, хората имали навика да ядат плътта на други живи същества.

— Както ядат риба ли? — премигна Трил плахо.

— Да, както ядат риба. Не можем да виним тези мъже за действията им. Просто са невежи и се нуждаят от подходящо образование.

— Могат ли да бъдат научени? — попита Аримат.

— Всеки може да бъде научен — заяви Хисаулук. — Не бива да ги виним. В края на краищата те са само бозайници.

Възрастните струтиомимуси не положиха никакви усилия да спестят на децата си ужасната гледка. Родителите и на хората, и на динозаврите знаеха отлично, че всеки опит да се скрие нещо от дете само засилва желанието да се научи тайната. Винаги е по-добре да обясниш същността на нещата, а не да я завоалираш. Това бе основен принцип на образованието в Динотопия.

Хисаулук плъзна поглед върху похитителите им, покрай тектоничната архитектура на гробницата, покрай цветята и дърветата и го насочи към необятния Дъждовен басейн. Някъде там, само и изплашено, се намираше неговото най-голямо дете.

Кеелк, помисли си той, трябва да намериш помощ, и то — бързо. Пази силите си.

Ако тези хора са достатъчно диви, че да погълнат плът на умрелите, какво щяха да направят един ден, ако се окажат без никаква храна в Голямата пустиня например? Щяха ли да погледнат с по-различно око на него и на семейството му? Макар че на мнозина родители подобна мисъл би се сторила невъзможна, Хисаулук допускаше и такава вероятност. Такава бе реалността; колкото и грозна да беше, не му оставаше друго, освен да се изправи с лице срещу нея.

Вече повече от сто милиона години обитателите на Динотопия посрещаха в упор действителността, вследствие на което бяха успели да оцелеят там, където други бяха загинали.

Блакстрап вдигна сабята си.

— Престанете с брътвежите. Не виждате ли, че съществото спря?

Точно така. Патечовката най-после бе спряла сред костите на десетина различни звяра до повален ствол на дърво. Вероятно тежките дъждове бяха оголили корените му и сред буйната растителност се бе образувал проход.

Хардозавърът се отпусна на четирите си крака и мощните му бедра щръкнаха над раменете и главата; пое дълбоко въздух. При невероятното вдишване пиратите чуха свиренето. Остарелите дробове се разтегнаха до краен предел, за да задържат всичкия въздух.

После звярът издиша с такава невероятна модулация, че очите на някои от закоравелите моряци се насълзиха. Нямаше спор — това беше песен. Песен, пълна със спомени от дълъг и някога пълен със здраве живот. В резултат, макар и на едно-единствено мощно поемане на въздух, тя звуча в продължение на няколко секунди.

Когато и последният звук изчезна, точно като пяна от гребена на оттегляща се вълна, отлетя и душата на съществото, изпълнило песента. С огромно достойнство патечовката се свлече на корем, все едно се настаняваше пред уютен огън, и затвори очи. Едрите гърди потрепериха два-три пъти като развени от бриза платна и после останаха неподвижни.

Всичко бе приключило.

— Е… — Смигинс прокара ръка през очите си.

— Какво? — картината въобще не трогна Блакстрап. — Звярът пукна. Крайно време беше. Страхувах се, че ще се наложи да следваме проклетото същество през половината остров, защото това няма какво друго да е, освен остров. Какво ще кажеш, Смигинс, да измислиш име на това място? Така ще попаднеш в енциклопедията, а това ще ти хареса.

— Бих се задоволил и с бележка под линия — промърмори Смигинс суховато.

Блакстрап се намръщи насреща му.

— Какво каза, Смигинс?

— Нищо, капитане. — Помощник-капитанът си пое дълбоко дъх. — Може да отрежем част от месото.

— Аз ще се погрижа — обади се Томас. — Тъкмо ще напълним трюма на кораба. Ще ни стигне да обиколим Африка.

Блакстрап погледна към неподвижното тяло.

— Как мислиш, Смигинс? Да вземем ли някои от тези кости с нас?

— Не е лоша идея, но нека първо видим какво друго ще намерим. Според мен живите екземпляри са доста по-ценни.

Смълчаното, неподвижно и засега недокоснато същество, което бяха проследили, го смущаваше. Беше умряло с прекалено много самообладание за едно животно.

Или ние не умираме с достатъчно, мина му през ума.

— Виж, кожата — заговори той, по-скоро за да отклони мислите си, — тя наистина може да се окаже ценна. Представяш ли си какви уникални ботуши ще излязат от нея?

Блакстрап не му обърна внимание. Забелязал психическото състояние на някои от хората си, той гневно се насочи към тях.

— Какво става? — Завъртя се бавно в кръг, оглеждайки мъжете един по един. — Кога за последен път някой от вас е плакал заради умиращо куче?

— Никога не съм чул куче да изпее собствената си лебедова песен, капитане.

Блакстрап изгледа свирепо О’Конър.

— Така ли? — Капитанът измъкна един от ножовете, препасани на кръста му, приближи и го опря в брадичката на моряка. — Ти си чудесен ирландски тенор, господин О’Конър.

Морякът нервно погледна острието.

— Не знам, капитане… Някои казват, че…

Острието се заби леко в гърлото на ирландеца и той трепна.

— И аз го твърдя. Хайде, господин О’Конър, изпей ни една песен.

— Какво? Сега? — смая се морякът.

— Да. Не искаш ли да ни изпълниш твоята лебедова песен?

О’Конър се потеше обилно и то не заради влагата.

— Капитане, аз…

Блакстрап отдръпна острието.

— Какво, не представлява интерес ли? Е, тогава изпълни нещо по-живо. Нещо, с което да зарадваш другарите си. — Отново огледа лицата. — Тази проклета гробница би се разведрила от една-две песни.

— Да, разбира се.

С тези думи О’Конър подхвана жива песен, която моряците харесваха. Блакстрап сякаш не му обръщаше вече внимание. Гласът му някак се усили, а изпълнението стана по-сигурно. И други от екипажа се присъединиха към него с мощните си гласове.

— Чуй ги само. — Шремаза говореше в сянката на дървото, където стоеше семейството й, грижливо пазено от половин дузина застанали нащрек хора. — Вдигат прекалено много шум. — Огледа се притеснено наоколо. — Прекалено много.

— Знам. — Като изви глава и врат, Хисаулук огледа въжетата, опасали тялото му. — Трябва да се освободим преди…

Шумът от прекършени клони го прекъсна. И четирите струтиомимуси мигом се обърнаха към източника на звука. Но се оказа само дребно безвредно същество, побягнало от гръмогласното пеене. Хисаулук леко се отпусна.

— Не само вдигат прекалено много шум — продължи Шремаза, — а и съвсем наскоро имаше смърт.

Тя кимна към неподвижната патечовка. Тялото, подобно на душата, ограничавана доскоро вътре, сега бе намерило покой.

— Нищо не можем да направим. Не можем да ги предупредим, защото не ни разбират, а и дори не се опитват.

— Ще видят те какво ги чака — отбеляза Аримат.

— Да, ще видят. — Хисаулук се загледа към вътрешността на гората. — Просто предпочитам да съм някъде другаде, когато това стане.

IX

— Добра работа. — Блакстрап отстъпи назад и огледа направеното дотук. — Какво ще кажеш, господин Смигинс?

Помощник-капитанът изрази одобрението си.

— Яко заграждение, капитане. Когато свършим, ще се превърне в отличен базов лагер за изследване на околните места.

Кръглото заграждение върху билото на нисък хълм се намираше насред костницата. Издигнаха го от огромни ребра, събрани наблизо, като ги овързаха с лиани. Така изградената защитна стена щеше да образува непробиваема бариера. Основите на ребрата бяха вкопани дълбоко в земята, а острите им ръбове стърчаха навън. Наистина само глупаво същество би направило опит да прескочи препятствието.

Възнамеряваха да напълнят форт Дракон, както единодушно нарекоха укреплението, с плячка от териториите, които предстоеше да изследват, фактът, че досега не бяха зървали никаква плячка, ни най-малко не ги обезкуражаваше.

Украсиха единствената порта от кости с чифт черепи, също набавени от огромната гробница. Макар семейството струтиомимуси да забеляза с какво злорадство бяха окачени черепите, никой от тях не трепна. Костите не бяха плът и използването им не бе непознато за цивилизованите обитатели на Динотопия. Всъщност представляваше напълно приемлив начин да се отдаде почит на покойниците.

Хисаулук обаче се съмняваше доколко похитителите им са посветени в ритуала. Така или иначе обаче това бе първата цивилизована постъпка, която предприемаха.

И, слава на небесата, бяха спрели да пеят.

Хората построиха временното си убежище прекалено скоро след случилото се, за да възцарува някакво спокойствие. Опасността само бе отложена, а не избегната. Хисаулук и семейството му продължаваха да са нащрек.

Мъгла и нощ погълнаха Дъждовния басейн и покриха всички обитатели с влажна тъмнина. В укреплението на пиратите гореше огън, достатъчно горещ да прогонва изпаренията. Настанилите се близо до него се редуваха да сушат дървата, накършени или отрязани от околността, само за да ги хвърлят по-късно в пламъците.

О’Конър се чудеше как да въвлече помощник-капитана в разговор. Кимна към тихо бъбрещите струтиомимуси.

— За такива смешни животни са доста гласовити. Какво предполагаш, че правят, господин Смигинс?

Отпуснал се на земята, помощник-капитанът не си даде труда да погледне нагоре.

— Кой знае, О’Конър? В природата на птиците е да издават звуци, а тези доста приличат на птици. Липсват им само пера и криле.

— Виждал съм десетки папагали, накацали на един-единствен клон — обади се намиращият се наблизо Томас. — Бъбрят като жени в пазарен ден.

— По някакъв начин са хубави, нали? — промърмори О’Конър, внимателно взирайки се в пленниците.

— Така е. — Всички се извърнаха към току-що приближилия се капитан. — Хубави като сандък с новоизсечени монети. Те ще се превърнат в нашето състояние. Е, добре ще е да заловим още едно-две и то по-големи. Тогава вече ще бъда напълно доволен.

Необичайно студен повей от сух вятър премина през лагера, от което нервите им се изопнаха, а косите им щръкнаха. Томас неспокойно огледа небето.

— Не ми харесва този вятър, капитане. Бурята вероятно още е някъде наблизо.

— Забрави проклетата буря, Томас. Тук сме в безопасност, а онези на борда ще се справят. Тъкмо тази буря ни докара до тази земя. Лошият късмет се превърна в добър, ако питаш мен. — Огледа дърветата, чиито корони се виждаха над заграждението от кости. — Ще отбележим точно географската дължина и ширина. Това ще се превърне в наша лична ловна територия и оттук ще снабдяваме зоологическите дружества и научните институти по света. Да не говорим за бездействащите богаташи, нали? Не си ли представяте как самата кралица разхожда на каишка, покрита със скъпоценни камъни, някой по-малък екземпляр от нашите красавци? — Срита леко помощника си. — Как мислиш, господин Смигинс? След години, прекарани в плячкосване на стоки и пари, изведнъж процъфтяваме от успешен бизнес с домашни любимци.

Изсумтя шумно, доволен от остроумието си. И другите се засмяха; дори помощник-капитанът откри, че се е ухилил.

И смехът, и усмивките се изпариха, щом се разнесе гърлен шум точно отвъд стената на заграждението.

Томас погледна нервно нататък.

— Чухте ли?

— О, нямаше какво да се чуе — подвикна О’Конър и ощипа крака му.

Роденият в Ямайка Томас подскочи и присви очи.

— Предупреждавам те, ирландецо, не го прави!

— Само разваляш приятната вечер. Нямаше нищо, човече!

„Нищото“ от другата страна на стената изръмжа повторно — този път достатъчно ясно и високо, за да убеди дори циничния О’Конър.

— Боже Господи — промърмори той. — Сега и аз определено го чувам.

Блакстрап мина край тях с мрачно изражение, стиснал по един пистолет във всяка ръка.

— Вземете си оръжията, господа. Май имаме посетител. Очевидно тук не уважават късните доби на нощта.

Всички наизвадиха револвери и саби, готови да ги употребят. С изключение на пазачите на пленниците, мъжете се скупчиха при огъня. Помощник-капитанът не пропусна да забележи, че струтиомимусите стояха съвършено неподвижно и се взираха в нощта, станала изведнъж зловеща.

Точно отвъд оградата растителността се размести. Блакстрап прошепна на помощника си:

— Различаваш ли какво е, Смигинс?

— Не, сър. Не виждам нищо.

— Но го чу, нали? Лъв ли е?

— Не е никакъв лъв, капитане. — Мкузе инстинктивно насочи пушката си напред като копие. — Чувал съм много лъвове. Вият или ръмжат, но не издават такива звуци.

За трети път наоколо се разнесе неземният рев. Един от моряците отстъпи толкова назад, че огънят облиза панталоните му.

— Какво, по дяволите… — промърмори Копърхед.

— Да — намеси се Смигинс тихо, — май е самият дявол.

От външната страна на заграждението, издигнато от мъжете, любопитни очи оглеждаха конструкцията. Нима хората са нарушили негласното споразумение и са започнали да строят в Дъждовния басейн? Нищо такова не бе споменато; никое племе на екваториалните гори не бе чувало нищо за това.

Беше трудно да се повярва, че хората са се захванали сериозно. Един бърз ритник — нещо съвсем просто за пораснал, вече тридесетметров мегалозавър — и крехката стена, която бяха издигнали, лесно щеше да се срути.

Той премигна срещу огъня и очертаните от пламъците човешки фигури. Подобно на всички обитатели динозаври на Динотопия, мегалозавърът беше интелигентен. Както и другите от неговото племе, просто отхвърляше ограниченията на цивилизацията и предпочиташе да живее в Дъждовния басейн почти по начина, по който бяха живели предците му.

Това можеше да се окаже нещастие за смелчаците, имали лошия късмет да се изпречат на пътя му.

Според закона всичко в границите на Дъждовния басейн се превръщаше в обект на лов, независимо дали е гигантски соропод, или дребен човек. Всички хора го знаеха. И тези тук трябваше да го знаят. Това правеше присъствието им, както и жалката им конструкция, още по-необясними.

Замисли се дали да не пристъпи и разруши стената им. Мисълта как хората ще се паникьосат и разбягат го развесели. Слюнка започна да се стича по огромните му остри зъби и по могъщата му челюст. Никога не бе имал възможност да преследва хора, защото беше от динозаврите, отказващи да нападат кервани. Сега мегалозавърът се запита дали да не се възползва от случая. Сигурно ще се окаже забавно, пък и никога не бе вкусвал човешко.

Но не би било твърде честно. Не са въоръжени, а динозавърският им ескорт се състои от четирима струтиомимуси — биха били повече от безполезни в една битка. Хората са бавни и крехки. Определено не представляват никакво предизвикателство за един мегалозавър.

Дали криеха нещо? Едрият месояден може и да бе тромав, но не беше невежа. Дори в Дъждовния басейн бе добре известно едно нещо за хората — тяхната изобретателност. Дали не го изкушават да ги нападне и да се изправи пред някоя непозната беда? В такъв случай рогът и ноктите няма да са достатъчни да се справи с тях.

Подуши дълбоко. Хората воняха силно — нещо, само по себе си необичайно. Миришеха още и на океана, но не на змиорките и рибите, с които пътниците през Дъждовния басейн обикновено откупуваха безопасното си преминаване. Дори липсата на откуп вече беше достатъчна причина да атакува.

Мегалозавърът се приближи още малко и надзъртайки в заграждението над новопостроената стена, попадна в кръга светлина, хвърляна от огъня.

Един от хората нададе ужасен писък, извърна се и понечи да хукне. Много по-едър човек, с впечатляваща окосменост, го възпря, като го удари с нещо по главата. Първият човек мигом падна, загубил съзнание.

Мегалозавърът оцени това поведение като изключително ексцентрично дори за хора. Дали не играеха някаква игра? Или наистина се нараняваха един друг? Едрият човек не направи никакво усилие да изяде онзи, когото повали.

Изви надясно едрата си глава и впи поглед в най-големия струтиомимус. Там поне различи полагаемата се доза страх. Тогава месоядният забеляза, че ръцете и краката им са обвити с въжета, а няколко души държат краищата им. Определено е някаква игра, реши мегалозавърът. Въпросът е, дали той желае да участва.

Ако е така, ще бъде по неговите правила.

Помъчи се да разбере какво собствено вижда. Това определено беше най-странната група хора, влизали в Дъждовния басейн напоследък. Дали някои от себеподобните му са срещали и преди такова отклонение от нормалното поведение? Макар месоядните тук да разговаряха рядко помежду си, твърдо реши да поразпита и да се опита да разбере.

Той забеляза парчето месо, което хората на Блакстрап бяха отрязали, и се обърка още по-повече. Нима някои хора изведнъж са станали месоядни? Мълвеше се, че някога са яли месо, но това беше само слух и мегалозавърът нямаше как да го провери. Знаеше, че ядат риба, но не и друго месо.

Имаше обаче известна логика. И те ходеха на два крака като едрите месоядни. Двете им очи гледаха напред, вместо да са отстрани на главата. Зъбите им, разбира се, бяха абсолютно неподходящи, но те си правеха зъби от метал, които режеха вместо собствените им. Мегалозавърът се питаше какъв ли е вкусът им и какви са мотивите им. Разкъсваше се между мисълта да поговори със странниците или да ги изяде. Пристъпи още една крачка напред.

Чуха се няколко силни изтрещявания и мегалозавърът инстинктивно се дръпна. Шумът идваше от няколко дълги тръби, които хората бяха насочили към него. Понеже не знаеше нищо за фойерверките, само премигна от шума. Някакви дребни невидими неща го ужилиха по гърдите и стомаха.

Това част от играта ли беше? Нима го канеха да участва? Ако е така, как е редно да постъпи? Дали трябва да изяде онези, които държат тръбите, или без да им обръща внимание да се съсредоточи върху по-тихите им другари? Беше интригуващо и същевременно объркващо.

Започна се с това, че най-едрият човек повали един от себеподобните си; после насочиха тръбите към него. Мегалозавърът се запита дали да не прескочи оградата и да повали едрия човек. Дали това очакваха от него? От човека, разбира се, нямаше да излезе нищо повече от лека закуска.

Тръбите отново изтрещяха, проблеснаха и пак нещо дребно и свръхбързо го жилна по гърдите. Той посегна с острите си нокти и се почеса по местата, където леко го пареше, после сведе глава и се помириса. Усети странна миризма, все едно от изгоряло.

Изведнъж реши, че в момента не е гладен; дари скупчилите се хора с последно презрително изсумтяване, извърна се и се шмугна в познатите дебри на гората. Беше толкова объркващо. Месоядните динозаври не реагират добре на объркването. Хората изискват да обмисляш много, а наградата е сравнително малка. Силата на мегалозаврите е да се бият и разкъсват, а не да задоволяват любопитството си. И, подобно на всичките си събратя, вниманието им не се задържа дълго върху едно нещо.

Нищо чудно — мислеше си едрият месояден, отдалечавайки се — след две седмици, когато апетитът му се възбуди, да се върне и да изяде всичките, независимо дали е игра, или не. Сега обаче стомахът му е пълен и му се иска само да поспи. Това бе едно от трите неща, които мегалозаврите правеха най-добре.

Зад гърба му се чуха викове и той спря, колкото да хвърли поглед през рамо. Хората се бяха отдалечили от огъня и стояха до оградата. Показваха се през пролуките между костите, крещяха и жестикулираха към него. Няколко от дългите тръби, които държаха, отново се обадиха високо.

Все по-странно и по-странно! Толкова ли искаха да ги изяде, че го викаха да се върне? Поколеба се.

Не, прецени накрая той. Ако се задържат на негова територия и без това ще ги изяде много скоро. Храносмилателната му система копнееше за почивка, а не да поднови дейността си. Твърдо решен да се върне след две седмици, той се отдалечи от лагера им и се запита къде да намери мека хралупа, където да си почине. Докато вървеше, извади дългия си език и облиза прахта от едното си голямо яркожълто око. От мисли му се приспиваше.

Пред него в тъмнината се мярна едра фигура. Щеше да пресече пътя му. Както се очакваше от него, той намали и изчака другото същество да мине. Макар да отричаха организираната цивилизация, обитателите на Дъждовния басейн признаваха и спазваха определени правила помежду си. Мегалозавърът беше само един от многото месоядни и определено не най-големият. С готовност направи път на по-едрия карнозавър.

С радостни викове и крясъци пиратите в заграждението се поздравяваха взаимно. Бяха убедени, че с решителност и смелост са прогонили чудовището, родено сякаш от въображението на Данте.

— Виж го как бяга! — Андреас едва се сдържаше, надничайки през две ребра в оградата. — Никога няма да се върне.

— Така е — обади се Блакстрап и прибра сабята си. — Виждате ли как с малко кураж и точна стрелба човек може да се изправи пред всичко, дори пред най-големите ужаси на природата? Момчета, обзалагам се, че го уцелихме поне десетина пъти, ако не и повече.

— Не видях никаква кръв.

— Какво, Смигинс? — извърна се капитанът рязко към помощника си.

Смигинс се надигна от мястото си. Най-после дишането му се бе нормализирало. Вместо да погледне към капитана, той се извърна към будещата страх тъмнина.

— Казах, че не видях никаква кръв. Според мен никой от изстрелите не го прониза. Кожата му е прекалено дебела.

Блакстрап го погледна смаяно.

— Дори и така да е. Тогава ще приема, че видът и шумът от нашите пушки се оказаха достатъчни да го подплашат.

— Нима? — Смигинс погледна господаря си. — А защо биха го изплашили? В тази страна положително са виждали достатъчно светкавици. Защо няколко изстрела ще го сплашат?

Блакстрап се замисли — лицето му чак се сгърчи от усилието.

— Е, добре, проклет устат учен такъв, защо тогава звярът се извърна и побягна?

— Може да ви е огледал по-отблизо, капитане — промърмори Копърхед, стараейки се да не говори високо.

— Да — прошепна Самюел. — Видът му би накарал половин дузина дяволи да побягнат.

Блакстрап се извърна.

— Вие двамата, какво мърморите?

— Нищо, капитане — отвърна Копърхед с невинен тон.

— Само твърдя — продължи Смигинс, — че е безсмислено да вярваме в победата си. Нямаме доказателства за въздействието на нашите изстрели върху него.

— Тогава защо, мътните го взели, си тръгна? — поиска да узнае Блакстрап.

Помощникът му разпери ръце.

— Кой знае? Възможно е да се е отегчило, да е чуло нещо друго или да е надушило по-привлекателна плячка. Да е решило, че не си заслужаваме труда, или не е харесало миризмата ни. — Обърна се отново към оградата и нощта отвъд. — Благодаря на Провидението, че си тръгна. Видяхте ли зъбите му?

— Зъбите му нямат значение — обади се Йохансен. — Видяхте ли размера му?

— Тези са от по-голямо животно — Чумаш прокара ръка по гладката извивка на едно от ребрата.

До него Чин-ли изглеждаше мрачен, но доволен.

— Пак ли ще ми кажете, че не е дракон, господин Смигинс?

Блакстрап погледна свирепо помощника си.

— Дракон или не, казвам, че го прогонихме. — Смигинс предпочете да не спори. — Е, това поне премина. — Гневът на капитана се изпари така бързо, както и пламна. — Милион лири стерлинги, момчета. Ето какво ще ни заплати Лондонската зоологическа градина за подобно същество. А и ще се прочуем.

— По-лесно е да го прогониш, отколкото да го заловиш — изкоментира внезапно един от уморените моряци. — Ще бъде доста трудно.

— Положително има начин — не се предаваше Блакстрап, а очите му се присвиха, докато сучеше мустак.

Смигинс зяпна насреща му.

— Не говориш сериозно, нали, Брогнар?

Капитанът го изгледа свирепо.

— Когато става въпрос за толкова пари, господин Смигинс, винаги съм адски сериозен.

— Но дори да хванем такова същество, капитане, как ще го отведем до кораба? — попита Уатфорд и постави пистолета обратно в кобура. — Както и да го въртим, няма начин да прекараме тялото на звяра през каньона, откъдето минахме. Все едно да прокараш корабно въже през иглено ухо.

— Прав си, Уатфорд — съгласи се Блакстрап, обмисляйки същия проблем. — Но не е изключено да има и друг излаз.

Някои от мъжете се скупчиха по-близо, а останалите по местата си слушаха внимателно. Убедени, че току-що са прогонили чудовище от някакъв кошмар, в момента нямаше да откажат нищо на капитана си. Откакто напуснаха „Кондор“, за пръв път демонстрираха толкова висок морал.

Блакстрап се престори на безразличен, но в очите му се забелязваха злоради пламъчета.

— Е, май няма смисъл да повтарям, момчета. Просто беше едно хрумване. Ще трябва да помисля още, преди да решим дали да се захванем с такава задача. А междувременно, според мен, редно е всички да поспим. — Улови погледа на Мкузе. — Ще поставим четирима стражи, Мкузе. По един във всеки край на стана. Избери си другари за първия пост.

— Слушам, капитане. — Зулуто погледна към пленниците. — И още двама, които да държат под око нашите хубавци.

— Да, виж ги само — промърмори един от моряците.

При вида на приближаващия мегалозавър двете по-малки животни се бяха напикали. Овързани здраво с въжетата, те успяха само да се сгушат зад родителите си, които полагаха всички усилия да успокоят децата си. Пиратите, на които тази домашна сцена се стори трогателна, а не смешна, предпочетоха да не споделят чувствата си — не желаеха да се изложат на подигравките на капитана.

Мъжете се разпръснаха и се приготвиха за сън. Самюел хвърли няколко цепеници в огъня, за да го поддържа.

Само Смигинс дълго стоя до оградата на заграждението, загледан в тъмнината отвъд: вслушваше се в нощните звуци — и познати, и непознати. От време на време далечно прекършване на клони ставаше причина по гърба му да пробягват тръпки.

Наистина ли прогониха чудовището? Съвсем не беше сигурен. Блакстрап обаче не желаеше да чуе нищо друго. Принудиха го да побегне и това беше всичко.

Съществото не даде никакви признаци за паника или умора. Ако куршумите не го бяха наранили истински, защо тогава побягна? Сви уморено рамене. Мистериите на тази страна следват прекалено бързо и често, за да ги разбере човек. Вероятно Блакстрап има право. Вероятно той, Смигинс, мисли прекалено много за един моряк. И определено — прекалено много за пират.

Но, каза си той решително, все някой от тази сган трябва да мисли.

Нещо засенчи луната. Той отново потрепери, независимо от топлия въздух. Беше чувал крясъци на огромни опасни животни в Индокитай и Индия. Но тук беше коренно различно.

Може и да бяха прогонили звяра. Но той беше убеден, че ако такова чудовище спре вниманието си върху някой от тях, най-добре е въпросният индивид да се приготви за среща със Създателя си, защото каквото и оръжие да държи, няма да му помогне.

Не беше приятно да заспи с такава мисъл.

X

Те не знаеха, че не един, а половин дузина едри месоядни карнозаври се навъртат около лагера. Екипажът на „Кондор“ ги срещна не в кошмарите си, а на следващото утро — ярко и наситено със слънчева светлина.

Мъглата се бе вдигнала, а облаците още не се бяха събрали за дневния порой, когато шум от пречупване на кости накара пиратите да настръхнат. След вечерната среща мъжете пристъпваха с удвоена бдителност и се стараеха да не се показват на открито.

Не един, а два големи мегалозаври разкъсваха тялото на мъртвата патечовка. По-едрият работеше върху хълбока — при всяко захапване откъсваше със закривените си зъби огромни парчета плът, — а другарят му се занимаваше с корема. При това не бяха сами.

— Виждате ли драконите с роговете? — възкликна развълнувано Чин-ли.

Наоколо стояха четири цератозаври. Малко по-ниски и не така масивни като мегалозаврите, все пак всяваха страх. Роговете изглеждаха малко странно за такива месоядни, но така или иначе стърчаха от всяка муцуна.

Едно от чудовищата направи опит да приближи — искаше да захапе крака. По-едрият мегалозавър обаче наведе глава и изръмжа, с което спречкването и приключи. Получил разрешение, първият цератозавър започна да се храни. Останалите трима бързо го последваха.

Мкузе все едно наблюдаваше как лъвове ръфат мъртъв слон, с тази разлика, че тук пируващите бяха два вида месоядни. Не са от едно и също семейство, заключи той. А същевременно действаха едва ли не задружно, за да оглозгат трупа възможно по-бързо.

Изумените мъже наблюдаваха как годните за ядене части от патечовката изчезваха в гърлата на чудовищата. Най-после един мегалозавър се отдръпна от трупа. Коремът му бе силно изпъкнал. Със затворени уста и очи той напомни на О’Конър за банкер, когото някога срещна в Бостън. О’Конър бе пожелал джобния часовник на мъжа и само намесата на пешеходците го възпрепятства да се сдобие с трофей. Случката стана причина срочно да напусне не само прекрасния град, но и цялото източно крайбрежие на Съединените щати.

Цератозаврите не бързаха да оглозгат костите. Понеже имаше предостатъчно за всички, не се биеха помежду си. От време на време някой вдигаше глава и се оглеждаше, сякаш от страх да не пристигне някой друг. Но едва ли случаят е такъв, помисли си Йохансен. Надали нещо на земята имаше способността да прогони тези чудовища от храната им.

В съзнанието на Смигинс узря мисъл и той реши да я сподели с другарите си.

— Нищо чудно, че снощи звярът не ни се нахвърли.

Блакстрап се извърна към него.

— Какво искаш да кажеш, господин Смигинс? Все пак го прогонихме, нали, момчета?

Неколцина от групата охотно потвърдиха думите му.

Но сега, въоръжен с аргументи, Смигинс не смяташе да отстъпи.

— Не виждате ли? Защо същество с такъв огромен апетит ще се занимава с дребни хапки като нас, когато знае, че наблизо лежи планина от храна, готова да бъде погълната? — Посочи към приключващия банкет. — Природата е изключително изобретателна в своята подредба. Очевидно много от големите зверове идват да умрат тук. Ако те останат да се разлагат под влияние на естествените процеси, гниенето на гигантските им тела бързо ще отрови почвата и водата. Никой от хищниците, които видяхме откакто пристигнахме тук, не би се справил с такива огромни количества загниваща плът. Ала тези двуноги месоядни чудовища поддържат земята чиста и плодородна. След като получават такова изобилие от храна и то без усилия, вероятно доста от тях никога не са ловували. Което не означава, че не могат, но дори глупав динозавър не би изразходвал енергия повече от необходимото, за да си набави дневната дажба.

— Момент, господин Смигинс — намръщен, Блакстрап прекъсна помощника си. — Как нарече тези зверове?

— Динозаври — отвърна Смигинс. — Най-после се сетих къде съм ги виждал.

— Твърдиш, че си виждал такива животни преди, така ли? — попита Чумаш и го изгледа с подозрение.

— Не живи. — Говорейки, помощник-капитанът не спираше да наблюдава мълчаливата оргия. — В Лондон преди няколко години, по време на Великото изложение в Хайд парк. Един учен, Оуен мисля се казваше, намерил кости като разхвърляните около нас в момента, само че се били превърнали вече в камък. Древни кости. Беше ги почистил и оформил от тях скелети. Наричаше ги динозаври.

Блакстрап произнесе непознатата дума:

— Динозаври? Какви точно същества са те? — Посочи с палец към завързаните пленници. — Онези там приличат на птици.

— Кой може да каже към кой род или семейство принадлежат? Аз не мога. — За пръв път Смигинс не разполагаше с отговор. — Не съм учен, Брогнар. Възможно е тези, както приличат на птици, да са именно от този вид. Онези, които задоволяват апетита си пред очите ни, приличат на кенгуру. Не е изключено да имат родствена връзка. По време на изложението се изтъкна, че тези същества са изчезнали от лицето на земята преди много векове. Сега е видно, че не отговаря на истината и поне някои са оцелели до ден-днешен в тази страна.

— Е, не значи, че са по-малко ценни — изсумтя Блакстрап.

— Определено не, капитане. Хората плащаха добри пари, за да видят макети, направени от дърво и гипс. Несъмнено ще платят колкото им поискат само и само да ги видят живи, от плът и кръв.

— След като тази сутрин мисълта ти е така пъргава, Смигинс, предлагам да я насочиш към проблема, който накратко обсъдихме снощи, а именно: как да заловим и закараме до кораба някой едър представител на тези забележителни същества.

Помощник-капитанът се замисли.

— Дори по някакъв начин да успеем да го осъществим, как ще запазим такъв звяр жив, докато стигнем до Англия или Америка?

Отговорът показа, че Блакстрап не разчита помощникът му да мисли за всичко.

— Повечето месоядни се задоволяват и с риба, господин Смигинс, а морето е пълно с нея. Ти работи по въпроса как да се сдобием с такъв екземпляр, а изхранването му остави на мен.

Смигинс кимна, все още приковал вниманието си към страшната, но изумителна панорама. Да речем каруца, построена от наличните дървета. Ако с нея не се получи, тогава — шейна. Сред тях имаше добри дърводелци и готови за работа мускули. Нищо не вдъхновява човек да се впусне в работа така, както перспективата усилията му да бъдат увенчани с купчина злато.

Дълбоко замислен се извърна и попадна на немигащия поглед на най-едрия от пленниците. Птицата-динозавър гледаше право в него. За миг на Смигинс му се стори, че това не е просто глупаво животинско взиране.

После безсловесната твар изви глава и мигът премина. Несъстоятелно е, помисли си той, да позволиш очите на едно животно да провокират емоциите ти.

През целия си живот бе търсил признание от колегите си в учението. Поради низшия му произход те го изключваха от средите си и го тласкаха към отчаяния живот, който водеше сега.

Е, като се появи с тези животни, ще бъдат принудени да го приемат в своите кръгове. По устните му се появи подигравателна усмивка. Да видим как онези дребни надути капацитети ще му откажат членство в средите си тогава! Нека Блакстрап и другите получат златото. Той ще разполага със своя триумф.

— Динозавър — произнесе внимателно Чин-ли. — Това е английската дума за дракон. Добре.

Това измъкна Смигинс от унеса му.

— Не, не — възрази той търпеливо. — Драконите са плод на въображението. Тези динозаври са истински.

— Така ли? — изненада се китаецът. — Нима това място е истинско? Ние самите истински ли сме още? Какво е истинско, англичанино?

Смигинс се поколеба, но Блакстрап намери отговора.

— Виждаш ли ножа, китаецо? Искаш ли да провериш дали острието му е истинско?

Чин-ли се изпъчи с цялото достойнство, което успя да събере.

— Трябва да изучавате Конфуций, капитан Блакстрап. Ще получите просветление.

Блакстрап прибра ножа и изсумтя презрително.

— Само златото просветлява, Чин-ли. Всичко друго е дим.

— Възможно е… Възможно е тук да е предверието на ада — промълви Томас, — а това да са демони.

— Динозаври, дракони, демони… Едно нещо има значение: колко ще донесат на пазара. Ще ги продам парче по парче или и четирите наведнъж. Ако дяволът възрази, ще му напомня, че с него отдавна сме се спазарили.

Както и всички ние, Брогнар, помисли си Смигинс. Но понеже го притискаха да обяснява какво точно виждат, помощник-капитанът нямаше повече време да разсъждава за състоянието на душите им.

— Ако това е адът — заяви Блакстрап на хората си, — с тези чисти води, с изобилието от плодове и всевъзможни чудеса за гледане, определено бих го предпочел.

— И в Райската градина е имало плодове — напомни Самюел.

— Да — съгласи се Блакстрап, — и Ева е брала от тях. Но сред нас не виждам Еви… Освен ако някой от вас не се е преправял.

Всички избухнаха в смях. Не за пръв път Блакстрап прибягваше до хумор, за да разсее напрежението и несигурността. Каквото и да мислеше за неговата личност, Смигинс оценяваше, че вродената находчивост на капитана заслужава възхищение.

Никой от мъжете не подозираше, че веселието им ще бъде забелязано. По-малкият от двата мегалозаври вдигна глава и се взря право в тях. Но точно както Смигинс предположи, той не видя причина да се занимава с неколцина мършави кокалести човешки същества.

Застанали близо до мястото, където зверовете се хранеха, мъжете не спираха да се дивят на апетита на шестте месоядни. След няколко часа дълбок размисъл Смигинс призна, че не знае как да заловят и транспортират някой от зверовете.

— Прекалено са големи, капитане. Дори да успеем да проврем някой през каньона, никоя каруца не би минала през прохода.

За негова изненада Блакстрап се съгласи.

— Да, и аз стигнах до същото заключение, господин Смигинс. Просто ще се задоволим с нещо по-малко. Сигурно има начин да намерим интересен екземпляр от динозаврите, който да е по-едър от сегашните ни пленници, но по-малък от тези пред нас. Нещо средно. Не съм алчен. И такова нещо ще ме задоволи напълно.

Помощник-капитанът кимна.

— Звучи ми примамливо, капитане. Не може да не открием някой с подходящи размери.

Не допускаха колко малко време и усилия ще им отнеме: по-късно същия следобед попаднаха на идеалния екземпляр. Всъщност бе по-къс от двата възрастни птици-динозаври и по-нисък от Блакстрап и Смигинс, но с по-масивно тяло.

Мкузе и Чумаш го намериха да спи сред меката растителност — клюмналата му глава почти опираше в мускулестите гърди. Доста приличаше на по-едрите месоядни, които наблюдаваха сутринта, но освен големината имаше и други съществени разлики.

Черепът изглеждаше несъразмерно голям точно както краката и ходилата. Вместо дълги ръце с по три пръста, предните крайници на новия звяр бяха смешно къси и завършваха само с два. На зурлата му не стърчеше рог, но над двете затворени очи имаше издатини. При дишане гърдите му се вдигаха и спускаха, а издутият корем подсказваше, че дребното месоядно същество наскоро се е нахранило до насита.

Дори и изправено, беше по-ниско на ръст от заловените вече птици-динозаври, но пък беше по-мускулесто. Пиратите се поздравиха: бяха намерили идеалния екземпляр толкова лесно.

— Капитанът ще иска нещо по-голямо — отбеляза Мкузе.

Чумаш изсумтя на свой ред.

— Капитанът вече е наполовина луд. Този звяр е подходящ да го качим на кораба. — Отдръпна се назад в храстите. — Трябва да съобщим на другите и да се върнем, преди да се е събудил.

— Да — съгласи се зулуто, забелязал непропорционално големите зъби и нокти на краката.

— Вземете мрежите! — изрева Блакстрап, щом чу новината. — Мкузе, ти ще застанеш зад животното, а ти, Смигинс — отстрани. Пазете се от зъбите му. А ние, останалите, ще го приближим отпред и ще го насочим към вас. Бъдете готови, в случай че реши да скочи.

— Не съм убеден, че идеята е добра, капитане — обади се Мкузе, докато намотаваше въже.

Блакстрап изгледа кръвнишки война.

— И какво точно не ти харесва, ако мога да попитам?

— Не сте го видели, капитане.

Мустаците на Блакстрап потрепериха.

— Нали казахте, че е дребен?

— Вярно — обади се Чумаш в защита на другаря си, — но не сте го видели. Дребен е, но у него има нещо… Едва ли ще позволи да го отведем. Какво ще направите, ако се насочи право към вас?

— Не оглупявай, човече! Какъв е неговият размер и колко на брой сме ние? Ще се извърне и ще побегне, разбира се. Разумно е всеки див звяр да постъпи така.

— Точно това е, капитане. — Мкузе изглеждаше смутен. — По вида му не личи да е разумно същество.

Очите на Блакстрап проблеснаха.

— Какво ви става на вас двамата? Държите се като охтичави. Не подплашихме ли онова голямо животно, за което намерения от вас би послужил само за десерт?

— Да, капитане, но…

— Тогава взимайте мрежите и да се захващаме за работа.

Мкузе и Чумаш не възразиха повече. Останалите нарамиха тежките въжета и мрежи и се отправиха към гората. Двамата мълчаливо решиха да останат по-назад, когато се стигне до залавянето на звяра. Четиримата пленници вървяха спокойно, без да имат представа какво ще предприемат похитителите им след броени минути.

Водени от двамата войни, групата за залавянето не проявяваше излишна непредпазливост. Макар бризът да беше слаб, внимаваха от коя страна ще подходят към плячката и не говореха високо.

— Макар и малко, изглежда доста яко — отбеляза Томас, когато най-после видяха съществото.

— Да — съгласи се О’Конър шепнешком. — Само крака и глава е. Но съм готов да се обзаложа, че едва ли ще се опъне на няколко десетки яки моряци.

— Приемам облога, ирландецо.

О’Конър се ухили на другаря си.

— Защо? Ако греша, няма да доживееш да похарчиш печалбата, човече.

— Престанете с брътвежите! Късметът се усмихва на всички ни — отбеляза Блакстрап. — Малкият дявол продължава да спи. Вижте му само корема. Поне още известно време този няма да започне да подскача насам-натам. — Огледа се. — Дано Смигинс и Мкузе са по местата си. Ще им съдера кожите, ако плячката ни избяга.

— Господин Смигинс се придвижва към мястото си, сър — обяви Уатфорд.

Блакстрап кимна.

— Да, чувам нескопосаното им трополене чак оттук. Само да не го събудят преждевременно.

— Не се безпокой, капитане. Вижте — продължава да спи.

И защо не, помисли си Смигинс, докато внимателно подреждаше хората си. Само звяр с размерите на онзи, който се завъртя около лагера им, бе в състояние да изплаши якото същество, излегнало се пред тях. Дори заспало, свирепостта му будеше страх.

Не се налагаше Блакстрап да поведе хората си в шумна атака. Заедно с групите на Смигинс и Мкузе те се приближиха възможно най-тихо и затвориха примката около нищо неподозиращото спящо същество. Мкузе бе на една ръка разстояние от плячката, когато тя най-после отвори едно око и го изгледа замаяно. От гърлото му се разнесе недружелюбно ръмжене.

Това послужи за сигнал всички да извикат: „Хванете го!“, да метнат въжетата и мрежите. Светкавични действия изместиха предпазливостта: мъжете бързаха да се разпределят. Мкузе крещеше заповеди на английски, холандски и на езика зулу, а крясъците на останалите, говорещи поне още десетина езика, се смесиха в общия хаос.

Метнаха върху звяра и двете големи мрежи, преди той да се събуди напълно. Йохансен и Анбая успяха да прокарат примка през късите мускулести крака.

Сепнат от дълбокия сън, звярът бързо се окопити и нададе остър писклив крясък, така смразяващ, че би накарал и косите на плешивец да щръкнат. Хвърлиха ласо през челюстта му, после още едно и още едно и той вече не можеше дори да прави опити да хапе. Оставаше му само да ръмжи. Други въжета обвиха краката и врата му; не бяха подминати дори нелепо късите му, но силни горни крайници.

Докато се пробуди напълно, съществото, омотано здраво с въжета и притиснато към земята с мрежи, беше напълно безпомощно. При залавянето му пиратите се понатъртиха и охлузиха тук-там; загубиха и едно яко въже, прегризано с такава лекота, сякаш шивачка откъсна със зъби конец за тропоска. С крака, завързани както на струтиомимусите, новият пленник не можеше да използва дори подвижната си опашка. Само ги гледаше разярено и ръмжеше заплашително.

След няколко вяли опита да ритне някои от нападателите си, то започна да се усмирява. Дишаше тежко, а жълтите му очи се местеха от човек на човек. Унищожителният му поглед би накарал краката на мнозина да се разтреперят, но тези мъже бяха гледали смъртта в очите и преди. За Мкузе динозавърът (както помощник-капитанът нарече тези същества) не бе нищо повече от лъв на два крака.

По челото на тържествуващия Блакстрап се стичаше пот, но не му липсваха сили да прегърне помощника си през раменете.

— Какво мислиш за най-новата ни придобивка, Смигинс? Виж му само зъбите. Ха, обзалагам се, че някои са дълги по пет сантиметра.

— Чудесен екземпляр, капитане. — Смигинс дишаше учестено, задъхан от кратката схватка. — Ей, Андреас, провери дали въжетата около челюстите са здраво вързани.

— Да, господин Смигинс — долетя бодрият вик. — Здраво сме ги стегнали, не се притеснявайте.

Опасността бе преминала — плячката бе здраво вързана — и мъжете се поотпуснаха. Подхвърляха си шеги и с любопитство оглеждаха новия пленник. Обсъждаха каква ли е стойността му.

Отдадени на забавлението си, пропуснаха да забележат, че другите им пленници буквално трепереха от страх. Очите на четиримата струтиомимуси, притиснали се плътно един към друг, издаваха див ужас.

— Как ще храним съществото, капитане? — попита някой.

— Ще го завържем още по-здраво — отвърна Блакстрап без никакво колебание, — и ще освободим само челюстите. Или ще яде, или ще умре от глад. Тепърва ми предстои да срещна човек или звяр, който би отказал да яде, ако е достатъчно гладен. Хванахме дявола за опашката, това направихме. Хайде, поздравете се като извикате три пъти „Ура!“, момчета.

Както обикновено помощник-капитанът охлади всеобщия ентусиазъм. Блакстрап изсумтя:

— Какво си увесил нос, човече? Винаги ли трябва да си като буреносен облак?

— Опитвам се да не съм, капитане, но не мога да спра да мисля.

— И какво бреме те налегна сега?

Смигинс огледа внимателно смълчаната, омотана във въжета нова плячка.

— Питах се дали този екземпляр е напълно пораснал представител на своя вид и ако не е — колко голям ще стане.

— По-голям от това ли? — Веждите на Блакстрап изразиха озадачение. — Какво те кара да смяташ, че ще стане по-голям?

Помощник-капитанът подхвана:

— Нали помниш гиганта, дето изненада лагера ни? Това същество е нищо в сравнение с него. Но погледни главата и краката му. Сравнени с тялото, те само подсказват, че още е малък и му предстои да порасне.

— Вече стана и специалист по израстването на динозаври! — Блакстрап не бе допуснал да го сплашат. — Е, нека порасне малко, това казвам аз. Дотогава ще направим подходяща клетка или ще го продадем. Нека новите му стопани се оправят. Ти по-скоро се замисли как ще похарчиш златото, което това същество ще ти донесе. Ако имаш затруднения по въпроса, много моряци ще проявят готовност да поемат от дела на помощник-капитана.

Смигинс въздъхна.

— Просто ми хрумна, че още не е напълно израснал.

— Стига празни приказки. Звярът е достатъчно едър, за да подплаши дамите, следователно е достатъчно голям за нашите цели. — Направи знак на Мкузе. — Отведи го при другите.

Зулуто подбра неколцина от най-яките мъже сред екипажа и като им посочи кои въжета да хванат, организира преместването на новия пленник. Принуждаваха го да върви, а когато се налагаше, го влачеха към малката менажерия, където бяха другите им жертви. Скоро съществото се убеди колко безполезна е съпротивата му и се подчини.

С приближаването му четиримата струтиомимуси правеха и невъзможното да побягнат. Въжетата и пазачите обаче им попречиха. И все пак те гледаха да се държат по-далеч от новопристигналото същество. Макар и не човешки, достатъчно красноречивият език на телата им се разбираше недвусмислено.

— Вижте ги само! — Както винаги Блакстрап намираше откровения ужас на пленниците за страшно забавен. — Обзалагам се, че имат причина да се плашат така. Би било интересно да се наблюдават човки срещу остри зъби, ако ги пуснем един срещу друг. Впрочем, изходът от схватката е лесно предвидим. — Посочи челюстта на новия затворник. — Не съм виждал такива остри прибори, откакто за последен път бях в кухнята на граф.

Засмя се гръмогласно на собствената си шега.

Ярки, напрегнати жълти очи следяха всяко негово движение.

— Сега какво, капитане? — попита Йохансен, стиснал здраво едно от въжетата, които стягаха краката на съществото.

— Да, капитане — обади се и Треганг, — не заловихме ли вече достатъчно бройки?

— Да, да. — Дълбоко зарадван, Блакстрап огледа плячката ласкаво. — Ха, нищо чудно и да не се наложи да ескортираме тези красавци чак до Англия или Америка. Възможно е някой занзибарски султан или друг владетел да ни обсипе с перли в отплата за новите играчки. Ще ги продадем скъпо и прескъпо. Точно така ще направим. — Засмя се доволно. — Няма защо да вдигаме повече знамето с черепа и костите, Смигинс. Какво ли е знамето на търговците на домашни любимци?

Дори мрачният помощник-капитан се усмихна.

Блакстрап изчака смехът да замре.

— А когато продадем тези съкровища и ги изхарчим, просто ще се върнем тук, за да си хванем други животни. Именно в това ще се превърне тази земя: нашата частна ловна територия. Единствено ние ще знаем местонахождението й. За следващото плаване ще вземем по-добър кораб — с по-удобни кабини и клетки в трюма.

— Но теченията, кап’тане, и ветровете — промърмори старият Ръскин.

Блакстрап сви рамене, за да изрази безразличието си.

— Ще намерим друг път, ще подходим от друго място. Прекалено много се тревожиш, старче.

Напълно съвзела се от първоначалния шок, Шремаза подбутна с дългия си врат партньора си.

— Поговори с него, наложително е.

Хисаулук премисли възможностите, но никоя не му хареса истински.

— Не знам диалекта. Ако някога ни е бил необходим преводач, то е именно сега.

Когато млъкна, новият пленник тихо изръмжа в тяхна посока. Макар и целият омотан с въжета като заварените си съквартиранти, прекалената му близост силно тревожеше Хисаулук. Той направи опит да отвърне, същевременно ритна първо с единия завързан крак, а после и с другия: искаше да изрази не само с глас, но и с действия, че те също са пленници на тези невероятни човеци.

— Виждаш ли? — насилваше се да обясни той, при което изпитваше остра болка в гърлото от усилието, необходимо за да възпроизведе грубите, стържещи звуци. — Нашето положение е неприемливо колкото и твоето. Ние сме другари по нещастие.

В отговор тиранозавърът изръмжа. Хисаулук не разбра смисъла, но поне за момента малката не ги гледаше като потенциална храна.

— Какво каза то? — попита Шремаза, като се приближи, а Аримат и Трил стояха плътно до нея.

— Не съм сигурен.

Аримат докосна с глава хълбока на баща си.

— Все нещо трябва да е казало.

Лицето на Хисаулук не бе достатъчно подвижно, за да се намръщи, но той изрази колебанията си с глас:

— Не съм сигурен в точния превод. Знам обаче едно: трябва да измислим начин да избягаме. И то — колкото е възможно по-бързо.

— Ами Кеелк? — разтревожи се Шремаза. — Когато се върне, ще очаква да ни завари тук, в компанията на тези хора.

— Ако разбирам правилно новата пленничка, по-добре да не я изчакваме. Налага се да си помогнем сами, иначе ще се озовем в крайно неприятно положение. — Главата му се завъртя тревожно наляво-надясно, а огромните му очи внимателно изучаваха заобикалящата ги гора. — Трябва много скоро да се махнем от тези хора.

— Но защо, татко? — гледаше го Трил с неразбиране.

— Не е ли очевидно, дъще? Заловили са малката по време на неколкодневния й летаргичен сън след ядене. Твърде необичайно е толкова малък тиранозавър да се шляе самичък. — Гледаше покрай новата пленничка, покрай празнуващите хора и се опитваше да проникне в тайните на гората. — Според мен тя е толкова близо до зрелостта, колкото и по-голямата ви сестра Кеелк. Най-добре е да изчезнем, преди да се появят родителите й и да видят какво е станало. Съвсем справедливо ще се разгневят и е естествено да реагират, без да се замислят. Не желая да съм наоколо, когато двойка възрастни тиранозаври се развихрят.

— Да, вярно е — съгласи се Трил, а широко отворените й очи започнаха да оглеждат гората тревожно.

— Тези глупави хора нямат никаква представа в какво са се забъркали — промълви Шремаза.

Позволи на двете си малки деца да се сгушат до нея, макар да не можеше да ги прегърне. Струтиомимусите имат особено силно развито майчинско чувство, поради което често ги наемаха като детегледачки за човешките деца в Динотопия.

— Нужен ни е преводач. — Хисаулук промърмори нещо под нос. Не ругателство, защото такъв език не бе характерен за динозаврите, а по-скоро вопъл от отчаяние. — Когато се появят родителите й, страшно ще се раздразнят и няма да проявят здрав разум.

След продължително бродене, двойката възрастни тиранозаври най-накрая се завърна при мястото за спане. Нощта бе напреднала. От часове ръмеше лек дъжд и покриваше дърветата, цветята и почвата с пелена от влага. Влачейки пленниците след себе си, пиратите отдавна бяха изчезнали.

Крукай и Шеторн пристъпваха внимателно. Независимо от дъжда, от ниската трева и цветята, миризмата на детето им се долавяше.

Нямаше грешка: именно тук се разбраха да се видят. Какво ли е станало? Беше немислимо малък тиранозавър да не изпълни родителско нареждане. Поради каква ли причина е напуснала горската поляна? Храната наоколо и прясната вода в близкото поточе бяха в изобилие. Никой карнозавър от Дъждовния басейн не би закачил малък тиранозавър, от страх да не предизвика гнева на родителите му.

Възрастните, раздразнени и озадачени, направо се смаяха от наличието на множество човешки следи по поляната. Какво правеха хора в тази част на Дъждовния басейн? Намираха се далеч от обичайно използваните пътища, когато пресичаха местността. А и защо миризмата им е примесена с миризмата на няколко струтиомимуса?

Липсваше познатата миризма на въоръжени сороподи и цератопси. Толкова ли глупави бяха тези хора да си мислят, че могат да се движат свободно из Дъждовния басейн без защитата на други динозаври? Колкото и невероятно да изглеждаше, случаят май бе такъв.

Партньорката на Крукай изръмжа и той отиде при нея. Силната миризма, която бе доловила, я ориентираше безпогрешно: хора и малък тиранозавър са напуснали поляната и са навлезли в гората заедно. И двамата знаеха, че детето им не би приело доброволно човешка компания. Ясните сигнали от смесените миризми предполагаше нещо прекалено вбесяващо, за да е вярно. А наличието на миризма на струтиомимуси само дозасилваше объркването им.

Множеството дири водеха на изток. Това също противоречеше на логиката. Натам нямаше нищо: нито търговски пътища за хора, нито места за финално прекосяване; нищо. Само гори. И въпреки всичко непредвидимата група пътници бе поела именно в тази посока.

Муцуна до муцуна двамата родители размениха мисли с тихи изгрухтявания и ръмжене. Детето им никога не би напуснало поляната доброволно. Нима се бе случило немислимото и непознатите хора бяха прибягнали до принуда? Биха ли дръзнали да го направят? Или се бе случило нещо друго? Нещо, за което нямаха никаква представа?

Човешката миризма бе обилно примесена с морски аромати. Хората, пътуващи из Дъждовния басейн, винаги носеха големи количества риба, за да омилостивяват карнозаврите, които срещат. Нима тези хора бяха сигнали дотам, да ядат даровете за примирие? Прекалено много въпроси. С мрачни изражения двамата възрастни тръгнаха да търсят някои от отговорите.

Доста бързо намериха първия лагер на хората, а после и заграждението от кости. Странното и невиждано съоръжение хем ги ядоса, хем ги озадачи. В Дъждовния басейн нямаше място за цивилизовани конструкции. Само за няколко секунди ядосаните тиранозаври срутиха с глави и крака цялото укрепление.

После тръгнаха след нарушителите, които бяха пренебрегнали всякакви предишни уговорки и здрав разум. Напредваха с дълги търпеливи крачки, заравяйки от време на време муцуни в земята — искаха да са сигурни, че вървят по вярна следа. Независимо колко бързаха хората, те в никакъв случай не можеха да се състезават по скорост с възрастните тиранозаври.

Поради неспирния дъжд обаче дирята избледняваше. Раздразнението им нарастваше. Вместо да прескочи ствол, препречил пътя им, Шеторн го сграбчи между челюстите си и го пречупи, като запокити едната част на десет метра в гората с такава лекота, с каквато куче би метнало кокоша кост. Яростта им направо витаеше във въздуха — случайно намиращите се наоколо същества заобикаляха войнствено настроените гиганти по-далеч от обикновено.

Тиранозаврите щяха да намерят хората, дръзнали да навлязат в тяхна територия. С тях беше и единственото им дете. Нямаше да има никакви разговори за договори и уговорки. Думите ще бъдат оставени настрана и ще се действа според тиранозавърските традиции.

Много последователи на Конфуций се бяха заселили в Динотопия. Именно един от тях бе произнесъл следната стойностна максима: „Когато срещне тиранозавър в лошо настроение, мъдрият човек предпочита силните крака пред сговорчивия тон“.

XI

Кеелк не помнеше от колко дни пътува, редувайки ходенето с тичането, като променяше посоката при всеки шум или миризма, подсказващи, че ще се натъкне на нещо по-голямо от нея.

Старият път, доста обрасъл с бурени, храсталаци и цветя, се виеше стръмно нагоре сред скалите и почти не се забелязваше от ниското. Кой, кога и поради каква причина е прокарал пътеката сред канарите, тя не знаеше. Знаеше единствено, че предлага спасение от вдъхващия страх Дъждовен басейн.

В един момент й се стори, че различава следи от човешка дейност. Колко ли е прекрасно, помисли си тя, да притежаваш палец, който не е разположен като другите ти пръсти. Тясната, коварно ронеща се пътека, би затруднила в катеренето един карнозавър.

Но струтиомимус може да се изкачи, особено когато е млад, подвижен и твърдо решен като Кеелк.

Тя се напи до насита с чиста дъждовна вода, събрала се в подножието на скалата, и пое нагоре. Огледа с копнеж пръснатите тук-там плодни дръвчета, които оставаха след нея. В Дъждовния басейн имаше предостатъчно храна, но събирането й отнемаше време и енергия. Тя бързаше. Налагаше се да се храни от отчаянието си.

Примитивна и занемарена, пътеката заплашваше със смърт и при най-малкото невнимание. Кеелк предпазливо оглеждаше повърхността, преди да стъпи с цялата си тежест. Това я бавеше, но едно падане в бездната щеше да я забави още повече. Продължи да се изкачва по този начин. Най-после можа да извие врат и да хвърли поглед върху Дъждовния басейн — огромното море от зеленина тази сутрин беше прихлупено от ниски облаци и мъгла. Отново насочи вниманието си напред.

Стигна до място, където пътеката се губеше — образувалата се дупка бе равна на няколко крачки. Една погрешна стъпка и щеше да падне няколкостотин метра надолу. Колкото и да се стараеше, не виждаше начин да преодолее препятствието.

Беше изключено да се върне чак долу в Дъждовния басейн и да започне да търси друг излаз. Изпитваше остра умора от прекомерните усилия да стигне дотук. Отстъпи, седна на хълбоците си и прецени разстоянието. При състезанията минаваше за добър скачач, но това не беше като скока на дължина по време на младежките олимпийски игри. Ако не успее…

Замисли се за Хисаулук и Шремаза, за мърморещата Трил, за дразнещия, но предан Аримат. Какво ли правеха сега? Какви опасности — освен лудите хора — ги грозят?

Отстъпи назад, напрегна се да увеличи разкрача си върху абсурдно тясната писта и се засили. През цялото време държеше главата и тялото си приведени. Стъпвайки с десния крак върху онова, което определено представляваше последната педя солидна земя, тя се оттласна във въздуха. Не смееше да погледне надолу, докато не усети, че започва да се спуска.

Приземи се тромаво върху каменистата повърхност отвъд другия край на дупката, но не се нарани. Препъна се — към бездната полетяха камъчета. Едва възвърна равновесието си. Сърцето й биеше лудо, но все пак се намираше от другата страна!

Продължи да се изкачва, без да поглежда назад.

Това се оказа най-лошото място. Пътеката продължаваше да лъкатуши, дори започна да се разширява: най-после скалите отстъпиха пред по-полегат склон. Изкачването продължаваше да е трудно, но вече не и опасно. Прецени, че се намира поне на петстотин метра над Дъждовния басейн.

Появи се нова главоблъсканица. Старата, неизползвана кой знае от кога пътека я изведе от басейна, но сега пък се губеше напред сред шубраци и трева по коритото на пресъхнал поток. Над себе си тя различи широколистни дървета — предимно дъбове и секвои. Очакваше по-нагоре да срещне борове.

Следвайки пътя, попадна на бързотечащ ручей; пи дълго и с наслада. Оттук нататък едва ли щеше да й липсва вода. Друг беше въпросът с храната. Болезнено усещаше празнотата в стомаха си.

Въпреки оскъдните си познания по ориентиране, тя се опитваше да се ръководи от звездите. Така се придвижваше към Бент Рут — поне се надяваше. Спираше да хапне само онова, което й се струваше подходящо, и се молеше да го задържи в стомаха си. Повечето неща бяха сухи и безвкусни, но все пак не ги повърна.

Планините Бакбоун бяха много сурови — дълбоки дерета прорязваха скалите, а непреодолими езера я принуждаваха да се движи по на запад, отколкото й се искаше. Но не разполагаше с друг избор. Горещо се надяваше да намери път, за да стигне до желаното място. Ако отминеше Бент Рут, можеше да се върти до припадък из планините.

Припомни си изобилието от плодове в Дъждовния басейн — само чакаха да ги откъснеш. Стомахът й се сви, протестирайки срещу наложената диета от корени, буболечки и семенца. На три хиляди метра височина храната стана още по-оскъдна — налагаше й се да яде буболечки повече отколкото й се нравеше. Отнемаха й и време, и енергия да ги улови, а тя не разполагаше с излишък и от двете.

Въпреки всичко продължаваше, тласкана най-вече от мисълта какво ли са сторили противните хора на семейството й. Ще намери път за Бент Рут. Трябва да го намери!

Загуби представа на каква височина се е изкачила, но всъщност нямаше значение. Силите вече бързо я напускаха. Доста трудно намираше и буболечки, а няколкото мравки, които откри, се оказаха не само по-трудно достижими, но и по-трудни за храносмилане, отколкото плодовете, които имаше навика да събира при семейни или групови излети.

Откакто успя да избяга, усилията й бяха посветени на две неща: да продължава напред и да спира да търси храна. В един момент започна да залита. Тогава си даде сметка, че силно е нарушила баланса. Беше загубила способността си да пристъпва спокойно. Вече не ходеше нормално — вместо с обичайната си широка крачка, сега направо ситнеше; вместо да държи главата си високо изправена, тя я клатеше наляво-надясно. Намираше се в последния стадий на физическо изтощение.

Озова се между два върха. Реши да следва посоката на едно стичащо се поточе. Именно тогава видя дима.

Първата й мисъл бе, че е естествен огън, вероятно причинен от светкавица. Често се случваше високо горе в планините Бакбоун. Премигна и установи, че различава отделни струйки дим — поне дванадесет. Всички имаха правилна форма и си приличаха по плътност и цвят. Значи не е горски пожар. Онова там беше заселено място и на огньовете се готвеше. Бент Рут!

Безразсъдно се устреми надолу — буквално прелиташе покрай камъни и дървета, вкопчили се в северните склонове на планината. Боровете и секвоите се превръщаха в петна — така шеметно летеше.

В поточето, което пресичаше пътя й, вероятно имаше риба, миди или вкусни охлюви, но в този момент й се струваше, че да събере храна ще й отнеме толкова енергия, колкото и да тича, а тя вече беше на края на силите си. Затова предпочете да продължи.

Поточето постепенно се разшири и се превърна в малко планинско езеро. През една скала водата се оттичаше като сребриста лента надолу. Забави ход, смаяна да види цяла колония пред себе си. Не беше Бент Рут, но познаваше това място от разкази и истории на пътешественици. Така значи са закрепени в клоните уникални места за живеене; ето ги и специалните плевни, и мостовете, и връзките във въздуха… Знаеше кое е това място.

Всеки бе чувал за Тритаун.

Из короните на дърветата като пчели около кошер се въртяха хора, докато други на земята работеха редом с динозаври — динозаври от всякакъв вид и големина: като се започне от нежните патечовки до олюляващите се анкилозаври. Дребни коелурозаври се шмугваха сред тълпите, често минавайки под коремите на по-едрите си братовчеди, за да съкратят пътя и да спестят време.

Кеелк изпита невероятно облекчение при вида на изпълнената с живот и енергия гледка. Отвори уста, но откри, че няма сили дори да извика. Беше прекалено уморена. Е, и без това едва ли щяха да я чуят от такова разстояние, утеши се тя.

Наистина се бе придвижила прекалено далеч на запад.

Тръгна да се спуска по стръмния, но леснопроходим склон. Главният северен път гъмжеше от натоварени динозаври и каруци. Покъщнина висеше от гърбовете на анкилозаври, а големи глинени съдове, пълни с ориз, и амфори с вино бяха закачени по шиповете на цератопси.

Евакуацията на Северните полета, сети се тя, докато залиташе и се препъваше надолу по склона. Сигурно е започнала преди известно време. За тази евакуация спомена баща й; тази евакуация стана причина семейството й да напусне подножията на хълмовете в същия район.

Потънала в мисли, не гледаше къде стъпва и не видя камъка. Той се изплъзна изпод лявото й стъпало. Загуби равновесие и усети как пада.

Дали не беше по-добре — хрумна й, докато се стоварваше върху земята — да бях потърсила риба в онова поточе.

Глупости. Почти бе стигнала до Тритаун. Ще разкаже историята си на първия човек или динозавър, когото види. Те ще я отведат при властите, а властите ще изпратят спасителен отряд да освободи семейството й. Сега от нея се иска едно — да привлече нечие внимание, все едно на кого. После може да се отпусне. Ето, пътят е право напред.

Понадигна се малко, но се строполи, прекалено омаломощена дори да въздъхне. Никога преди краката не бяха й изневерявали. Опитваше се да им заповяда, но те отказваха да се подчинят. Това ли, зачуди се тя, учителите й наричат ирония? Докато лежеше, неспособна да мръдне, чуваше далечни изсвирвания и крясъци на други динозаври, весела глъч на хора. От всичко това така й се доспиваше…

Вече й се доспиваше от всичко.

До неподвижното тяло кацна доста странна птица. Килна глава на една страна и с любопитство се взря в лицето й. Разпери яркочервените си криле, кацна върху гърба й и запристъпва напред-назад, като се задържаше с ноктите на краката си. От време на време отваряше и затваряше човка.

Скочи на земята и нежно, но настойчиво я клъвна по ръката. Все така тя не реагираше. Тогава архиоптериксът разпери ярките си криле, сред чиято червенина проблесна златисто. Изграчи тъжно и се понесе към небето, размахвайки примитивни криле. Без да спира да грачи, той се загуби сред дърветата, като остави изпадналия в безсъзнание струтиомимус зад себе си.

— Е! — извика едно от момчетата.

— Не е! — настоя момичето до него.

Току-що бе навършила седемнадесет, както и тримата й приятели, впрочем. Бяха поели на юг и се бяха поотдалечили от Тритаун — искаха да избягат от шума и прахта, предизвикани от тълпите евакуиращи се. Искаха да избягат и от работа, която не смятаха, че е тяхна.

В момента спореха дали техен добър приятел се намира под прекомерната власт на родителите си, или постъпва правилно. Момичето, възразило току-що, отстояваше енергично мнението си. Признанието, че приятелят им постъпва както е редно, би означавало, че в момента те бягат от задълженията си, а това не беше правилно.

— Там, долу, нямат нужда от нас — настояваше момчето. — Виж. — Махна небрежно по посока на града. — Само ще се пречкаме. Нямаме опит в такива неща.

— Но именно така се натрупва опит — възрази другото момче. — Като правиш нещо. Не е ли така, Мей-тин?

Момичето до него отметна косата от очите си.

— Не знам, Ахмед. Мисля си, че в цялата какофония могат да те стъпчат, но от друга страна, вероятно трябва да помогнем.

— Хайде, хайде — обади се другото момиче. — Чувала ли си някога динозавър да стъпче човек?

— Ами разказват…

Приятелката й я прекъсна:

— Винаги нещо се разказва. Нужни са факти, а не истории. Сигурно си забравила наученото, както и отговорностите си?

По-ниското момиче спря намясто и размаха предупредително пръст.

— Не ми дръж лекции, Тина! Не забравяй, че и ти си тук, с нас.

— Точно така — намеси се едно от момчетата. — Не забравяй, че… Ей! Това е Червенокрилка. Чудех се къде ли е отишла.

Протегна дясната си ръка и архиоптериксът кацна върху коженото парче, пришито към рамото на дрехата му. Вместо да се настани удобно и да се укроти както обикновено, птицата продължи да маха с криле и да грачи тихо. Собственикът й посегна да я успокои, ала Червенокрилка литна и пое на юг. Кацна на клон и продължи да грачи, размахвайки тревожно криле.

— Какво ли значи това?

Собственикът й наблюдаваше необичайното й поведение озадачен.

— Например танц за привличане на противоположния пол — обади се другото момче.

Собственикът на птицата изсумтя.

— Много смешно. Виж я само как подскача. Какво й става?

— Не се ли досещате? — възкликна Мей-тин. — Иска да я последваме, точно както в приказките.

— Пак приказки. — Собственикът поклати глава сърдито. — Прекалено много приказки четеш, Мей. В Динотопия, и особено тук, в Тритаун, никога нищо не се случва.

Това е тъпо и скучно провинциално селище. Въобще не прилича на Соропол. — Очите му заблестяха. — Виж, онова се казва град!

Архиоптериксът пак се понесе из въздуха, прелетя няколко метра на юг и кацна на друг клон. После направи същото още няколко пъти.

— Имаме ли какво друго да правим? — попита момчето.

Джошуа се замисли над думите му.

— Не, май си прав. Защо да не видим какво иска Червенокрилка? Особено ако ще ни отведе по-далеч от града.

Последва Мей-тин, тръгнала вече след птицата.

Тя се обърна и попита:

— Няма ли да дойдеш, Тина?

Приятелката й погледна към града.

— Редно е, според мен, да помогнем на евакуираните да разопаковат. Пътят от Северните полета до тук е дълъг и тежък. Сигурно имат нужда от всяка предложена помощ. — Поколеба се. — Но ако всички отивате…

Предаде се и побърза да се присъедини към приятелите си.

— Глупаво е — промърмори Ахмед и отмести препречил му се клон. — Тина е права. Трябва да се върнем и да помогнем. И без това се чувствам достатъчно гузен.

— Не се оставяй да те тормозят подобни чувства. — Укротителят на птици отмести още един клон. — Съгласен съм, че е глупаво, но още по-глупаво е да правиш нещо, което не ти е било специално възложено. Не смятам, че…

— Погледнете натам! — възкликна Мей-тин рязко. — Не лежи ли нещо на земята?

— Това е струтиомимус. — Тина се бе вторачила напред. — Не мърда.

— Виждам, че не мърда — сряза я приятелят й нетърпеливо. После продължи с по-мек тон: — Не изглежда много добре.

Четиримата младежи се струпаха около неподвижната фигура.

— Дали е умряла? — промърмори Ахмед.

Думите му издаваха искрена загриженост.

Без да обръща внимание на грачещата домашна любимка, укротителят на птици се наведе и опря ухо до гърдите на струтиомимуса. Приятелите му замлъкнаха. След малко той се надигна и им се усмихна облекчено.

— Не, жива е, но дишането й е съвсем повърхностно. Нуждае се от истинска медицинска помощ.

— Аз ще отида.

Никой не възрази, защото Мей-тин определено бе най-добрата планинска бегачка измежду тях.

— Всички ще отидем — предложи Ахмед и понечи да тръгне, но Тина го възпря.

— Не. Един е достатъчен. Нека Мей-тин да върви. Останалите ще изчакаме тук и ще се опитаме да направим нещо. — Кимна към неподвижната фигура. — Какво ще стане, ако се събуди и падне от скалата или цопне в езерото? Или ако просто й се допие вода?

Ахмед кимна.

— Добре. Имам идея. — Укротителят на птици огледа внимателно близките млади брези. — Помните ли какво са ни учили за горския начин на живот?

— Горски начин на живот ли? — Мей-тин го изгледа смаяно. — Едва ли си спомняме много. В края на краищата това е безсмислена информация, полезна единствено за хора, които обитават малки провинциални градчета.

— Извинявам се — обади се Джошуа. — Тъкмо си мислиш, че животът ти е невероятно скучен и нещо се случва. — Посочи към Кеелк — от пристигането им не само не беше помръднала, но и не даваше никакви признаци, че долавя присъствието им. — Тя се нуждае от помощ и то веднага. Ахмед, имаш ли нож?

Другото момче потупа дългата кания, препасана на бедрото му.

— Не знам какво си намислил, Джошуа, но те предупреждавам: нищо не знам за хирургия, приложена насред гората.

— Така е. Но се обзалагам, че можеш да отрежеш от онези клони. Ще направим нещо като носилка, която да се плъзга.

— Какво? — учуди се Мей-тин.

— Ще видиш. Хайде, ела да помогнем на Ахмед.

Четиримата се заеха с начинанието и работата потръгна много по-бързо, отколкото очакваха. Определено по-бързо, отколкото Мей-тин да изтича до града и да се върне с помощ.

— Дали ще я издържи?

Тина гледаше колебливо триъгълната платформа в краката им.

— Ако не бях сигурен, нямаше да предлагам. — Джошуа, извадил и своя нож, проверяваше заедно с Мей-тин последните свръзки. — Повече ме притеснява как ще я свалим до пътя.

— Ще се справим. — Ахмед се изправи и, отстъпвайки, избърса потта от челото си. — Ще се получи, ако тя не се събуди, не се паникьоса и не се нарани.

Грубоватото съоръжение изглеждаше здраво. Внимателно придърпаха тялото на струтиомимуса към своеобразната носилка.

— Хайде, сега всички заедно — подкани Джошуа. Той и Ахмед хванаха краката, а момичетата — ръцете на изпадналия в безсъзнание струтиомимус. — Едно, две, три… Хайде!

Наполовина вдигнаха, наполовина изтърколиха тялото на Кеелк върху платформата. Плетеницата от клони, кора и стебла хлътна, но издържа. От всяка страна застанаха по едно момче и едно момиче и лесно вдигнаха предната част на носилката.

— А сега да теглим.

Напрегнали мускули, четиримата младежи започнаха да влачат безжизнения струтиомимус към Тритаун. Помагаше им спускащият се надолу път, макар едно малко възвишение замалко да ги спре.

— Щом преминем това място, всичко ще е наред. — Ахмед се потеше обилно. — Оттам нататък до града е все нанадолнище.

Именно в този момент видяха двуколка, която се спускаше по страничната пътека. Колелата й бяха два пъти по-високи от човешки бой. Трицератопсът, който я теглеше, спря без подканване и се загледа в четиримата младежи. Същото направи и младият фермер, седнал високо горе на седалката. Две деца надничаха любопитно зад него.

— Хей, какво влачите?

Фермерът подбутна шапката си назад към тила.

Благодарни за кратката възможност да отдъхнат, младежите спряха.

— Имаме болна — обясни Мей-тин и посочи неподвижния им товар. — Трябва й незабавна помощ. Опитваме се да я закараме до града.

— Няма нужда от повече приказки. Хайде, Фриери — подкани съпругата на фермера.

Слязоха от двуколката и бързо я разпрегнаха. Трицератопсът внимателно отстъпи назад, а младежите закрепиха платформата към него.

Младата жена се настани на седлото върху гърба на трицеротопса, като остави съпруга си да се погрижи за покъщнината и двете им деца. Джошуа и приятелите му се качиха на гърба на динозавъра и се закрепиха кой както успя. Трицератопсът изръмжа предупредително към пътниците си и пое в лек тръс. За миг преодоля възвишението, което беше спряло младежите. Те се държаха здраво. Като всички трицератопси и този набираше значителна скорост за кратко време.

И хора, и динозаври се извръщаха да гледат странната група, влязла в града сред облаци прах. Бързо ги насочиха към секвоята, където живееше доктор Кано Торанага.

На съседното дърво Уил Денисън обсъждаше с двама приятели посоките и силата на вятъра и на въздушните течения; спореха относно най-добрия начин за управляване на скайбакс при трудни метеорологични условия: дали човек да се опитва да го насочва, или да остави куетзаткотлуса да действа и само да го насърчава при необходимост.

— Какво става там? — попита младият мъж, застанал най-близо до перилата, когато забеляза трицератопса и странния му товар.

Уил се извърна да погледне.

— Не знам. Май водят пострадал струтиомимус.

Хора и динозаври се трупаха около новопристигналите. Всички наблюдаваха как млад апатозавър (който още се учеше) внимателно повдигна струтиомимуса по нареждане на човешкия си партньор и го постави в кошница хамак. Апатозавърът пое в една посока и с помощта на въжета и корди вдигна към чакащите в клоните кошницата със струтиомимуса. При издигането кошницата бавно се въртеше. Уил не откъсваше поглед от нея. Самотният й обитател не помръдваше.

Кошницата стигна необходимото ниво, апатозавърът получи сигнал и спря да я издига. Чакащи ръце я придърпаха на площадката и извадиха неподвижния пътник.

— Изглежда страшно слаба — отбеляза Мун, третият пилот на скайбакс.

— Наоколо е пълно с храна — обади се момичето сред тях. — Не е мъртва, иначе нямаше да я водят при лекар.

Уил я погледна.

— Лекар ли? — попита той.

— Кано Торанага има кабинет на онова дърво. Чувала съм, че е най-уважаваният лекар от тази страна на Соропол. Ветеринар е, следователно еднакво умело лекува и хора, и динозаври.

— Едва ли е сериозно. — Мун погледна към земята. — Сигурно струтиомимусът е паднал и си е ударил главата.

— Не знам… — Уил се извърна да види какво става на съседното дърво. — Всички изглеждат прекалено разтревожени. — Отивам да видя.

— Да видиш ли? — Етера премигна насреща му. — Но защо? Нищо не можеш да направиш.

— Не е вярно — възрази Уил, вече насочил се към изхода. — Мога да се науча.

— От теб се очаква да изучаваш въздушните течения над планините Бакбоун.

Тя сви обвинително устни. Определено имаше слабост към него. Уил го знаеше. Беше невероятно привлекателна, но сърцето му принадлежеше на друга.

— Не се безпокой. Ще се върна.

Излезе от спалното помещение, пое по мост от клони наляво, прекоси стълба, изкачи се до по-горен клон и стъпи на въжения мост. Намираше се на петдесет метра над земята, но без да трепне, мина по него. За пилот на скайбакс, свикнал да се рее на шестстотин метра, че и по-високо, височината не представляваше нищо.

На дървото, което напусна, приятелите му продължиха разговора без него. Толкова е типично, помисли си Мун — новопристигналите винаги са заинтригувани от всевъзможни всекидневни действия. Макар баща и син Денисън да живееха от шест години в Динотопия, и най-обикновени неща все още смайваха младия пилот.

Уил стигна до дървото на доктор Торанага по заобиколен път през клоните. След като се представи, го пуснаха в болницата, но го предупредиха да пази тишина. Доктор Торанага не възразяваше любознателни младежи да наблюдават действията му. Дори приветстваше техния интерес, при условие да държат бъбривата си уста затворена.

В момента в болницата се възстановяваха трима пациенти, все хора. Повечето случаи на динозавърски заболявания, по необходимост и заради размерите им, се гледаха на земята. Много по-лесно беше екипът лекуващи да се смъкне до динозавъра, отколкото динозавърът да се качи горе. Седемдесеттонен соропод би поставил пода на болницата на изпитание.

По-дребните динозаври обаче можеха да бъдат лекувани редом с хората и по искане на Торанага изпадналия в безсъзнание струтиомимус бе повдигнат дотук.

Млада медицинска сестра в развяващо се бяло сари пресрещна Уил. По средата на челото имаше малка червена точка, а на ушите — семпли златни обици.

— С какво да ти помогна?

Уил се опита да я подмине.

— Стажант-пилот съм на скайбакс от Уотърфол сити. Казаха ми, че мога да вляза.

Сестрата хвърли поглед през рамо.

— В момента лекарят преглежда млад струтиомимус.

— Знам. Видях, когато я докараха. Как е тя?

— Изключително слаба; още е в безсъзнание.

Като опровержение от задната част на болницата се разнесе развълнуван остър писък. Уил мигом разпозна ужасения вик на изплашен струтиомимус. Над писъка едва се чуваха трескавите молби на човек, който зовеше за помощ.

— Трябва да вървя — обяви сестрата, извърна се и хукна.

— Почакайте! Вероятно ще мога да помогна.

Поколеба се. В най-лошия случай щяха да го изгонят. Освен това ако трябваше да се справят с изпаднал в делириум динозавър — пък било то и млад струтиомимус — всеки чифт мускули би бил добре дошъл. Ако пациентът страда от натрапчиви халюцинации, положително ще реагира съобразно древните си инстинкти, а не с придобития модерен здрав разум. При струтиомимусите това означава да побягнат. Твърде опасна идея, ако се намираш на петдесет метра над земята, сред клоните на гигантска секвоя.

Уил последва бързо сестрата, но доближавайки се до кръглото, напомнящо гнездо легло, спря. Струтиомимусът лежеше по средата, риташе яростно и се мъчеше да се изправи. Дребен очилат мъж с късо подстригани черни коси и изящни черти се опитваше да я задържи. Двама помощници — едър мъж и жената, която пресрещна Уил — правеха всичко по силите си да му помогнат.

Никой не възрази срещу мълчаливата намеса на Уил.

Стараеше се да следва възможно най-стриктно указанията на Торанага. За безпомощно същество, каквото предполагаха че е струтиомимусът, малката демонстрираше завидна сила, особено в краката. Докато риташе и се въртеше, тя не спираше да говори с пискливия език на своя вид. Уил се бореше да я усмири, но даваше ухо и на неконтролируемото й викане. Долови една-две трудно разбираеми думи.

Най-сетне лекарят и помощниците му успяха да обвият обезумялата си пациентка с влажен чаршаф, силно ухаещ на билки. Това сякаш помогна. Тя спря да рита и се отпусна в кръглото легло. Не спря обаче да бълнува.

— Трябва ми отвара номер четири, ако обичаш, и допълнително отварата от корени. — Кано Торанага говореше, без да поглежда към помощниците си. Изцяло бе съсредоточил вниманието си върху пациентката. — И искам да поговоря с младежите, които я намериха и докараха тук.

— Да, докторе — промълви мъжът и си записа нещо в бележник.

Миг по-късно Уил осъзна, че гледа в малките тъмни очи, които много му напомняха очите на Левка Гамбо.

— И кой е този млад мъж?

Сестрата изгледа посетителя несигурно.

— Не знам, докторе. Твърди, че е стажант-пилот на скайбакс от Уотърфол сити и искал само да погледа.

— Е, какво видя, млади човече?

Уил предпазливо отговори:

— Дори привидно безпомощен пациент може да се окаже опасен и трябва да се полага особено внимание.

За миг не последва никаква реакция. После лекарят се усмихна развеселен.

— Не е лошо. Кой си ти всъщност?

Уил изправи рамене.

— Уил Денисън, сър.

Очите на Торанага заблестяха.

— А, значи си синът на прочутия Артър. За теб не съм, но за него съм чувал.

Раменете на Уил се отпуснаха.

Смеейки се тихо, лекарят заобиколи леглото, за да го поздрави.

— Вие младите сте нетърпеливи да извършите велики неща. Колко добре си спомням това състояние. Е, стажант-пилоте, кажи: какъв случай имаме тук според теб.

Посочи към леглото.

— Много болен млад струтиомимус, сър.

Торанага кимна.

— Наблюдателен си, макар да не си аналитичен. С времето и това ще дойде. Тя наистина е болна, но с подходяща храна и малко лекарства ще се възстанови бързо. При нея няма нищо сериозно — да речем счупени кости или вътрешни наранявания. Просто е много изтощена. В момента не е на себе си. Състоянието й трябва да се следи поне няколко дни. — Явно му хрумна нещо, защото погледна посетителя и продължи: — Дали пък няма да останеш да се учиш, млади човече?

— Благодаря, господине. — Признателният Уил отново насочи вниманието си към тихо стенещия струтиомимус. — Известно ли е какво е станало с нея?

— Не. Намерили я някакви младежи на излет.

Уил дори не се постара да прикрие изненадата си.

— Била е сама? Къде е семейството й?

— Тъкмо това се опитваме да разберем. Понеже не говоря езика на струтиомимусите, а тя едва ли говори човешки, изпратих за преводач.

— Струва ми се разбрах малко от думите й, сър. Съвсем малко.

Веждите на лекаря леко се стрелнаха нагоре.

— Ти? Преводът от динозавърски на човешки не е обичайно занимание за пилот на скайбакс. Мислех, че се задоволявате да научите само командите за впряга. Малцина хора успяват да се справят с динозавърските звуци.

Уил се усмихна смутено.

— То ми е хоби, сър. А като стажант-пилот се движа повече и дочувам повече от мнозина. Поставил съм си за задача да науча по няколко думи от езика на всички.

Торанага кимна одобрително.

— И какво разбра от отчаяната ни малка пациентка?

— Немного, всъщност. Но мисля, че споменаваше имена. Имената на струтиомимусите са доста характерни. Тя постоянно ги повтаря.

— Звучи логично. Съвсем естествено е да споменава семейството си. Колко имена?

— На двамата родители, ако съдя по почтителния начин на произнасяне. Може би на един или двама брат или сестра. — Той сви безпомощно ръце. — Само толкова различих. Тя не говори много ясно.

— Меко казано — съгласи се Торанага. — Възхищавам се от лингвистичните ти способности, млади Денисън, но очевидно се нуждаем от помощта на професионален преводач.

— Напълно съм съгласен.

— Междувременно ще опитаме да вкараме малко солидна храна в нея. Супи и бульони със стайна температура като начало. Трябва постепенно да я възстановим. Дотогава дори преводач няма да успее да измъкне много от нея.

Сестрата със сарито погледна към него през леглото.

— Смятате ли, че е нужно да уведомим властите, докторе?

Торанага се замисли.

— Още не. Засега нямаме представа каква е причината за състоянието й. Макар и страшно, може да има напълно естествено обяснение. А и всички власти са претрупани с работа — заети са да оказват помощ на евакуиращите се от Северните полета. Предстои да бъдат организирани още доста неща. — Погледна към натежалото от облаци небе. — Ако бурята е от най-силните, ще имат много повече тревоги, отколкото грижата за болен струтиомимус. Да видим дали няма да се справим и сами с този случай, преди да хукнем да хленчим за помощ.

— Разбрано, сър — отвърна жената и се поклони примирено.

— А що се отнася до теб, млади човече…

Уил неволно се стегна.

— … понеже доброволно предложи услугите си, ще останеш при нас, докато пристигне преводач. Дори да знаеш три думи от езика на струтиомимусите, те са повече, отколкото знаем аз и помощниците ми. Високо оценявам намесата ти.

— Разбира се, че ще остана, господине.

Това беше несравнимо по-интересно от анализирането на въздушните течения.

Погледна с любопитство към тихо стенещия струтиомимус. Какво й се бе случило там, в планините? Къде е семейството й? Как се бе докарала до това плачевно състояние?

И, най-важното — какво я бе изплашило до такава степен?

XII

Отне им доста време да намерят преводач. Отдавна фермерите от Северните полета общуваха с динозавърските си помощници посредством къси команди и жестове, ала при по-сложни обстоятелства имаше голяма нужда от преводачи. Минаха дълги часове, преди молбата на доктор Торанага за лингвистична помощ да получи отговор.

Уил спеше дълбоко, когато отдолу се чу изсвирване на рог. Стана от хамака и отиде да погледне през най-близкия парапет. Скоуен — помощникът на лекаря — разговаряше с няколко души и с един мъжки протоцератопс. Протоцератопсите си бяха спечелили славата на най-добрите преводачи, защото владееха почти всички динозавърски диалекти, а умееха да артикулират ясно и човешки говор. Имаха усет към езици и мнозина от тях упражняваха тази високоуважавана професия. Веднъж Уил слуша лекция на биолог за уникалната анатомия на протоцератопския ларинкс.

Според Уил мъжкият екземпляр не бе особено едър дори за скромните размери на неговия вид. Трудно бе да прецени от разстояние, но на младежа му се стори, че той е по-дребен дори от стария му приятел Бикс. Впечатлението му не се промени и докато наблюдаваше как жълтеникавото четириного същество пристъпва в празната кошница, използвана като подемно съоръжение. Дежурният по асансьор соропод се залови със задачата си и новопристигналият преводач започна бавно да се издига към болницата.

Уил продължи да гледа: медицинската сестра със сарито посрещна протоцератопса и го поведе към кабинета на доктор Торанага. Първоначалната му преценка за ръста на динозавъра се оказа вярна. Дори изправен на задните си крака, човката му едва ли щеше да стигне до носа на Уил.

Придружен от Хапини — медицинската сестра — той влезе в същинската част на болницата и се заоглежда с любопитство. За голяма изненада на Уил динозавърът неочаквано впери очи в него и остро излая. Добре говореше човешки и лесно го разбра.

— Познавам те.

Уил изучи семплото лице, интелигентните очи, човката, наподобяваща папагалска. От назъбените плочки в горната част на гърба липсваха няколко — вероятно последица от някое буйство като дете.

— Съжалявам, но нямам спомен някога да сме се срещали — откровено си призна Уил.

— Не съм казал, че сме се срещали — възрази протоцератопсът някак враждебно. — Казах, че те познавам.

Уил се изненада малко от неочаквано грубия тон на събеседника.

— Тогава имаш преимущество пред мен.

Не беше изплашен. Съдейки по размерите и интонациите му, прецени, че преводачът едва ли е по-възрастен от него. Прецени и друго: новопристигналият определено не беше лингвистичен факир като Бикс.

Първата среща не вещаеше особено благополучие.

— Ти си Уил Денисън, нали? — изчурулика протоцератопсът.

Говореше, докато приближаваше спящия струтиомимус.

— Точно така.

Уил следваше преводача и медицинската сестра.

— Чувал съм за теб. Добре известен си на племето ми.

— Сериозно? — засия Уил.

— Да. — Младият преводач стъпи с предния си крак върху леглото-гнездо и се загледа в равномерно дишащата пациентка. — Ти си онзи, чийто баща едва не счупи с камък крака на прочутия преводач Бикс.

Уил настръхна.

— Беше случайно. Току-що бяхме претърпели корабокрушение, нямахме представа къде се намираме и какво ще ни се случи; не знаехме нищо за обитателите на Динотопия или колко всъщност са специални. Баща ми възприе Бикс като потенциално опасно животно. Ръководеше го единствено дотогавашният му опит.

— Това не е никакво извинение — сряза го протоцератопсът. — Между другото, името ми е Чаз.

— Радвам се да се запознаем — обяви Уил суховато. Тонът му бе по-официален, отколкото възнамеряваше. — Не бива да съдиш прибързано за реакциите на хората в трудна ситуация, освен ако лично не си попадал в такава.

— И се надявам да не попадам.

Протоцератопсът все така избягваше да погледне към него. Или, помисли си Уил, просто преценява как най-добре да подхване разговор с възстановяващия се струтиомимус.

— Както и да е — аз не съм хвърлял никакви камъни.

— Но можеше да го сториш. Дори се обзалагам, че щеше да го направиш, ако баща ти не бе започнал пръв.

— Виж сега…

С пристигането си доктор Торанага прекъсна възражението на Уил.

— Бих предпочел вие, младежите, да разрешите проблемите помежду ви по-късно, ако обичате. В момента е необходимо да се съсредоточим върху състоянието и лечението на пациентката.

— Как е тя, сър? — попита Уил, благодарен за появата на лекаря.

— Доста по-добре. Силите й бързо се възстановяват. Често хубавата храна и почивката са най-добрите лекарства. — Погледна замислено към кръглото легло. — Вече спи доста време. Не би било зле да я събудим.

Наведе се напред и започна да гали лицето на струтиомимуса: прокарваше длан по челото, между очите и свършваше с нежно докосване на изящната зурла. На третия път пациентката премигна, нададе сепнато възклицание и изправи врат.

Лекарят отстъпи и до леглото застана преводачът.

— Нека първо се огледа — предложи Уил.

Малкият динозавър го изгледа изпитателно.

— Да не би да ме наставляваш как да си върша работата?

— Не. Разбира се, не. Просто искам да се чувства удобно.

Покровителственият тон на протоцератопса окончателно вбеси Уил. Този тук — помисли си той — е арогантен като… като…

Като един определен стажант-пилот на скайбакс? Глупости, възрази си наум Уил. Той не беше арогантен. Само самоуверен. Но кой му бе казал, че границата между двете е доста неясна?

Впрочем, няма значение. Реакцията на струтиомимуса привлече вниманието му. След като преодоля първоначалната паника погледът й се избистри и стана разбиращ. Нямаше и следа от делириума при предишните й събуждания.

— Аз съм Кано Торанага — осведоми я предпазливо лекарят. — През последните няколко дни се грижа за теб.

Докато Чаз превеждаше, младата пациентка се отпусна достатъчно, за да отговори. Протоцератопсът я изслуша внимателно.

— Иска да знае къде се намира.

— Ами обясни й — подкани го Торанага.

Чаз кимна и съобщи на пациентката, че се намира в болницата в Тритаун и е под лекарско наблюдение. Новината предизвика брътвеж и дълго излияние. Не спря да говори, докато Торанага и Чаз най-после не я успокоиха.

Уил едва сдържаше любопитството си.

— Е? Какво казва?

Чаз го изгледа свирепо, преди да се обърне към лекаря.

— Искала се добере до Бент Рут, но не успяла да намери пътя и се озовала тук. Щастлива е обаче да бъде и в Тритаун. Всъщност — би била щастлива да е където и да е. Няма спомен нито как е пристигнала, нито как е попаднала тук.

— Ще й обясним по-късно. — Торанага наблюдаваше напрегнатата си пациентка с поглед, целящ да й вдъхне увереност. — Трябва да разбера какво й се е случило. Какво е правил един млад струтиомимус сам в планините? Била е разделена от семейството и приятелите си или ги е сполетяло нещастие?

Чаз зададе въпросите на струтиомимуса. Този път тя отвърна по-бавно.

— Хайде, хайде — подкани го Уил припряно.

— Не прекъсвай мисълта ми. Езикът на струтиомимусите е труден.

За разлика от преди това бе изречено без никаква злоба. Уил, подобно на лекаря и сестрата, си наложи да изчака търпеливо.

Едва когато пациентката млъкна, Чаз свали предните си крака от ръба на леглото и се извърне към тръпнещата в очакване публика.

— Разказва много странна история.

— Сигурен ли си, че долавяш всички подробности? — не се стърпя Уил.

Малко динозаври притежават достатъчна гъвкавост, за да изразяват нюансите на настроенията си с мимика, но преводачът докара недвусмислен поглед без особено затруднение.

— Да, сигурен съм. — С по-малко леден тон продължи: — Казва се Кеелк. Твърди, че група странни хора заловили семейството й и го държат като затворници.

Торанага свъси вежди.

— Пленено? Затворници? Вероятно е някаква игра.

— Не. — Преводачът клатеше решително глава наляво-надясно. — Не е никаква игра. Вързали ги и ги препънали, за да не успеят да избягат; теглили ги с въжета. — Чаз погледна към Кеелк. — Тя мисли, или поне родителите й мислят, че тези хора са пришълци в Динотопия. Но не са корабокрушенци, какъвто е случаят с бащата и сина Денисън — завърши той, без да поглежда към Уил. После продължи: — Дрехите и оборудването на тези хора не били пострадали, което предполага, че по някакъв начин са успели да пристигнат невредими на нашите брегове.

Сестрата не се въздържа да изкоментира:

— Това не е възможно.

— И мен са ме учили така. Само ви предавам думите й. Носели и тръби, които изстрелват невидими фойерверки.

— Пушки! — намеси се Уил.

Торанага го изгледа изпитателно.

— Чел съм за такива устройства. — После отново се обърна към преводача. — Има ли още?

— Да. Тези хора били облечени в странни дрехи, миришели силно на море и били все мъже.

— Съвсем нормално за корабен екипаж — промърмори Уил под нос.

— Групата се състояла от представители на различни човешки раси. Говорели и се държали сякаш притежават всичко, до което се докоснат. Нямали, разбира се, никаква представа какво представлява Динотопия и какви са нравите тук. Отнесли се към нея и семейството й все едно са невежи животни и не положили никакви усилия да разберат езика им.

— Така и така не биха успели — подхвърли Торанага. — А жестовете? Всички хора разбират простите жестове.

Чаз предаде на струтиомимуса и тя отвърна без колебание.

— Твърди, че щом пленили семейството й, веднага ги завързали. Как да правиш жестове със завързани крайници? Баща й, Хисаулук, можел да различава няколко думи на човешки. Тези хора не преставали да повтарят едно и също: „злато“. — Протоцератопсът изсумтя презрително. — Защо толкова са обсебени от идеята за злато? Да не би да се готвят за някакъв вид фестивал?

Уил систематизираше мислено информацията, но очертаващата се картина не му харесваше. Само мъже, пушки, държат се все едно всичко им принадлежи, често споменават злато, взимат пленници…

— Извинете, но май знам кои са тези хора, какви са намеренията им и причината за недружелюбното им поведение.

— Тогава, моля — подкани Торанага с неприкрито любопитство, — просвети ни.

— Само гадая, разбира се. — Уил формулира набързо предположенията си, преди да ги изложи. — Допускам, че семейството на Кеелк е било пленено от група авантюристи, разбойници или пирати.

— Пирати ли? Какво значи „пирати“? — Торанага се обърна към сестрата. — Хапини, чувала ли си някога за такива?

— Не, докторе.

И двамата бяха родени и израсли в Динотопия, знаеше Уил. За разлика от него, нямаха никаква представа за външния свят. Нито пък бяха историци. Опита се да обясни:

— Тези хора са бандити, крадци.

Наложи се да уточни какво е крадец. Най-после като че ли го разбраха.

— Невероятно — възкликна направо зашеметен Торанага. — Почти толкова невероятно, колкото и плавателен съд да пристигне тук невредим.

— Единствено ако поговорим с тези хора, ще разберем със сигурност какви са намеренията им — продължи Уил. — Щом са успели да пристигнат тук невредими, вероятно смятат да си заминат с всичко, което задигнат. В такъв случай не се знае докъде биха стигнали в постъпките си.

Торанага клатеше невярващо глава.

— Въпреки това не разбирам защо ще вземат за пленници семейство безобидни струтиомимуси.

— Нито пък аз. — Уил съзнателно не сподели, че корабни екипажи, отправили се на дълго плаване, често взимат на борда животни като източник на прясна храна. — Но не това е важното. Важното е, че държат струтиомимусите пряко волята им.

— Да, положението наистина е безпрецедентно. — Лекарят се замисли. — Трябва веднага да съобщим в Соропол.

— Соропол ли? — възкликна Уил. — Доста е далеч от тук, сър.

— Не и за пилот на скайбакс — изкоментира Чаз хладно.

— Заради евакуацията, в Тритаун има много пилоти на скайбакс — уточни Уил. — Не е необходимо да отида именно аз. — Погледна Торанага. — Съгласен съм, че е редно да уведомим Съвета за положението, сър, но ще отнеме време. А ще мине и още, докато оформят отговора. А ако предположенията ми са верни, семейството на този струтиомимус е в огромна опасност. Трябва да предприемем нещо незабавно.

— Ние ли?

Чаз не разполагаше с вежди, които да стрелне нагоре, но успя някак да си придаде смаяно изражение.

— Ще свикаме събрание на възрастните от района и на членовете от градската управа, които могат да се откъснат от работата по евакуацията — реши Торанага. — Явно става въпрос за нещо важно, но същевременно не може да се пренебрегне оцеляването на множество семейства, за да се помогне на едно-единствено.

— Сигурен съм, че тя ще ни разбере — намеси се Чаз и кимна към струтиомимуса.

Ала при вида на напрегнато опънатото, пълно с надежда лице, Уил не бе така убеден.

XIII

Събранието се състоя в една от големите плевни — използваха ги като убежища за местните сороподи и цератопси, защото, макар и в редки случаи, карнозаврите предприемаха грабителски набези. Присъстваше доктор Торанага, неколцина официални местни представители и академици. Хората бяха малко.

Интересно беше човек да наблюдава как дискутират и обсъждат. Особено когато динозавър завираше физиономията си в човешкото лице. Не се чуваха гневни интонации; цареше атмосфера на загриженост. Препоръките обаче определено бяха различни и отнемаше време отделните мнения да бъдат преведени на множество езици.

Преводачите бяха по-старши от Чаз. Младият динозавър стоеше настрана — наблюдаваше и се учеше. Присъстваше и Уил. Основен предмет на обсъжданията беше това, което разказа Кеелк. Затова й отправяха множество жестове и изпитателни погледи. Вече почти напълно възстановена, тя слушаше, наблюдаваше и не спираше да бъбри с Чаз.

— Какво казва? — попита Уил протоцератопса.

— Че прекалено много се приказва и твърде малко се действа. — Младият преводач наклони глава настрана, за да вижда по-добре доста по-високия струтиомимус. — Да си призная, не съм срещал по-енергичен представител от нейния вид. Благодарна е за предлаганата помощ, но се опасява да не би да се окаже прекалено късно. Докато тук се организират, иска да се върне в Дъждовния басейн, за да направи каквото е по силите й за семейството си. В Дъждовния басейн! Сама! Представяш ли си?

Уил се опита да си представи как пирати пленяват баща му и го малтретират. Или още по-лошо: Силвия. Да, напълно разбираше мотивите на струтиомимуса.

Погледна към Кеелк и изсвири тихо: внимателно артикулира звука и завърши със серия низходящи изцъквания. Тя го погледна изненадана и отвърна със звуци, почти лишени от смисъл за него. Усмихваше му се с очи. Остана с впечатлението, че му е благодарна за загрижеността.

— Семейството й е в опасност, а ние сме пред група апатозаври, стиракозаври, патечовки и хора, които не успяват да се договорят относно необходимите мерки. В случая времето е изключително важен фактор.

— Сам ли стигна до това заключение — попита Чаз саркастично, — или повтаряш мнение на баща си?

— Вероятно повтарям негови думи.

Уил се гордееше, че е син на Артър Денисън и ни най-малко не се разстрои от забележката.

Говореше по-възрастен, сбръчкан коритозавър.

— Ако натрапниците наистина разполагат с оръжие, и то съвременно оръжие от външния свят, не знаем какви опустошения ще нанесат.

— Да — съгласи се сериозен на вид пачицефалозавър. — Макар да съчувствам на семейството на струтиомимуса заради сполетялата го беда, трябва да постъпим предпазливо, за да не пострадат и други.

— Направих справка с нашите местни историци и се оказа, че единствената ни възможност е да действаме внимателно. — Застанала между два динозавъра, многоуважаваната Нора, матриарх на Тритаун, изглеждаше съвсем дребна. — А дали тези натрапници нямат и нещо, наречено „оръдие“.

— Оръдие ли? — учуди се един от присъстващите хора. — Не съм вещ историк, признавам. Що за устройство е това?

Разговорът продължаваше: често се насочваше в интересна, но странична посока; дори да имаше нещо общо, загрижеността на Кеелк не се разсейваше.

— Ще стигнат до някакво заключение и ще предприемат действия — промърмори Уил. — Все някога ще го направят.

Младата струтиомимус изчурулика към него. Той долови едно-друго, но Чаз преведе по инерция.

— Според нея незабавно трябва да се направи нещо. Няма да чака. Ще се върне; иска да опита да им помогне.

— Нищо не може да направи сама.

Уил се загледа в големите ясни очи на струтиомимуса; обзе го желанието да притежава поне малка част от дарбата на Чаз да превежда.

— Не я интересува. — Протоцератопсът размърда неспокойно крака. — Твърди, че каквото и да стане, поне щяла да е със семейството си. Смята, че като е пристигнала тук и е съобщила за положението, е изпълнила задължението към родителите си. Сега е свободна да действа както намери за добре, колкото и глупаво да ни се струва.

— Доста е смела — отбеляза Уил.

— Искаш да кажеш — неразумна.

Уил се хвана, че кима неопределено с глава.

— Няма да е сама.

— Точно това имах… — Преводачът се поколеба, защото не бе сигурен дали е чул правилно. — Какво искаш да кажеш?

Уил подсвирна и цъкна няколко пъти на струтиомимуса. За да покаже, че го е разбрала, тя протегна ръка, постави увенчаните си с остри нокти пръсти върху рамото му и го погали три пъти. Нямаше начин жестът да бъде схванат неправилно и той й се усмихна в отговор.

— Ще отида с нея.

— Ти? — Протоцератопсът изгледа нервно човешкото и динозавърското лице на младите си познати и се обърна към кръга на по-възрастните. — Не е ли редно да изчакаш решението за сформиране на официална спасителна експедиция?

— Както тя отбеляза: време за чакане няма — натърти Уил.

— И какво ще направите вие двамата срещу цяла група въоръжени възрастни мъже?

— Като начало ще ги държим под око. Ще ги проследим. Ще отведем други при тях. — Уил се усмихна. — Знам ли какво друго ще направим? Баща ми твърди, че човек, който сам не си осигурява възможности, обикновено не намира такива.

— Ах, вие хората и вашата глупава слабост към афоризми! — промърмори преводачът. — Не виждам как ще действате срещу пушките, с които са въоръжени.

— Губим време.

Уил постави ръка върху раменете на Кеелк и я поведе към изхода.

Чаз ги наблюдаваше как се отдалечават. После хвърли последен поглед към шумното събрание и с бърза крачка ги последва.

— Почакайте! Почакайте за миг! Изчакайте ме, дългокрачковци такива.

Уил и Кеелк спряха, за да дадат възможност на преводача да ги догони.

— Чуй ги само! Не спират да говорят. Ще продължат така цяла нощ — изкоментира Уил, докато излизаха от плевнята.

— От съгласието се ражда мъдростта — отвърна Чаз.

Уил му се усмихна.

— Сега кой прибягва до афоризми?

— Просто споделях едно наблюдение. — За да смени темата, протоцератопсът огледа нощното небе. — Какво ще правим, ако бурята ни завари в Дъждовния басейн?

— Представа нямам. — Уил също вдигна глава към все още виждащите се звезди. — Надявам се да изплуваме.

Чаз го погледна.

— Никак не е смешно. Не знам да плувам, а ние не умеем да се катерим по дървета.

— Ти се грижи за превода и остави плуването на мен — посъветва го Уил небрежно.

Предстоеше истинско приключение. Очертаваше се да бъде много забавно…

Стига да не застрелят някой от тях, разбира се, напомни си той мрачно.

— Защо не останеш, Чаз? Няма да си разваля мнението за теб. Впрочем, разумно е да постъпим така. Ще съобщиш на възрастните къде сме отишли и какво ще правим.

— Какво искаш да кажеш с това да остана? — Протоцератопсът се изпъчи. — На кого всъщност му пука какво мислиш ти?

— Значи все пак ще дойдеш с нас, така ли?

— Не мисли, че го правя, защото изгарям от желание. Просто ми омръзна да слушам какви постижения имал и колко проницателен бил чудесният Уил Денисън. Искам да стана свидетел как най-после ще се провалиш.

— Чаз, мислех, че завистта се определя предимно като човешки недостатък, срещу който динозаврите са имунизирани.

— Завист ли? Не ти завиждам. А и имаш нужда от мен. Не за да говоря с онези чудати хора, ако ни се отдаде подобна възможност. Положително ще съумееш да разговаряш с представители от твоя вид, независимо колко са извратени нравите им.

Уил се замисли.

— Ако има представители на много нации — или племена, както Кеелк ги нарича, — ще успея да говоря поне с някои от тях.

— Точно така. Но съм ти нужен, за да й превеждам. — Кимна към Кеелк. — Както и на семейството й. Когато всеки разбира всеки, надявам се да успеем да сведем до минимум глупостта, с която вече е белязана тази експедиция. Струтиомимусите са известни със своята импулсивност.

— С удоволствие ще приемем компанията ти. — Уил говореше искрено. — Щом сме само тримата, ще се придвижваме бързо.

— Да — съгласи се Чаз и се извърна към вечерната суетня, възцарила се в Тритаун. Вдигна единия си крак, после другия. — Но не прекалено бързо.

Не се затрудниха да си набавят раници и провизии. В хаоса около евакуацията нямаше много време за въпроси. Лесно се снабдиха с храна — имаше много: сушени плодове и ядки за Кеелк, сладки тропически картофи и други зеленчуци за Чаз, сушена риба и плодове за Уил. При необходимост щяха да оцелеят с намереното по пътя. В края на краищата Кеелк бе успяла. А сега пътят щеше да е по-лесен, защото в най-лошата му част се спускаше почти изцяло надолу. И тримата обаче се чувстваха по-добре, че поемат с пълни раници.

Тя бе напълно убедена, че ще намери пътеката, която я изведе от екваториалната гора нагоре по планината. Трябваше да я открият, разсъждаваше Уил, защото нито той, нито Чаз познаваха пътеките към Дъждовния басейн, особено отдалечените от обичайните търговски пътища. До ден-днешен някои места из Дъждовния басейн се посещаваха единствено от тамошните нецивилизовани месоядни.

Площадката, където скайбаксите се прибираха за през нощта, се намираше в короната на добре окастрена гигантска секвоя. Когато Уил пристигна, беше пусто. Слънцето още не бе изгряло; беше твърде рано и повечето пилоти нямаше защо да се въртят наоколо. Кеелк и Чаз изчакаха спокойно долу Уил да се изкачи, за да се сбогува с Циркус. Нямаха общ език, но познанството и близостта позволяваха на пилотите и скайбаксите да разбират жестовете си и звуковете, които издаваха с уста.

— Скоро ще се върна — увери той гигантския куетзаткотлус. — Ще се справиш без мен. Нека крилата ти починат, а когато се върна, пак ще летим високо.

Знаеше, че хората, които се грижат за мястото, непременно ще се постараят всеки скайбакс да получи необходимата храна и внимание. Независимо от това, спускайки се надолу, Уил имаше чувството, че е изоставил член от семейството си. Циркус не го разбра напълно и изсвири скръбно след него; после се сви под петнадесетметровите си криле и отново заспа.

Докато напускаха града, никой не ги спря, макар на няколко пъти да се загубиха сред новоприиждащите евакуирани и бежанците, затънали до гуша в работа по устройването си. Единствено Кано Торанага се запита за намеренията им, но твърде зает в болницата, скоро потъна в грижи за пациентите.

На излизане от Тритаун минаха край група тежко натоварени с провизии апатозаври и цератопси, които помагаха на евакуираните от Северните полета. Никой не им обърна никакво внимание. Две фермерски семейства ги поздравиха весело; други им подвикваха, а динозаврите им свирукаха или дюдюкаха. Тримата махнаха с ръка. Насочиха се на юг и започнаха да се изкачват по хълма, където бяха намерили Кеелк. В далечината, зад високите планински върхове, се намираше Дъждовният басейн.

— Това е абсурд — мърмореше Чаз, докато се придвижваше, натоварен с дисаги от двете страни на гърба си. — Трябваше да изчакаме сформирането на официалната спасителна експедиция.

— Защо не изчака?

Уил почти не усещаше раницата на гърба си и крачеше бързо. Свежият въздух над Тритаун се поддържаше от хладината на планините и се смесваше с богатата на кислород мъгла, надигаща се от басейна.

Точно както ги предупреди Кеелк, нямаше много видими отличителни знаци. Истинско щастие бе, помисли си Уил, че струтиомимусите притежават отлично чувство за ориентация. Макар и леко замаяна, Кеелк ги водеше уверено. Помагаше и фактът, че докато бе прекосявала планините, обзета от отчаяние, се бе придържала към долините и потоците.

— Бива ме да следвам дири. — Чаз преведе на Уил думите й. — Родителите ми винаги са ме учили на това.

В отговор Уил кимна одобрително и отбеляза, че с всеки изминат ден тя сякаш набира сили. Решителността й, разбира се, бе огромна още от първия час.

Уил и Чаз се напрягаха до краен предел, за да я следват. Така се случваше, че при всяко колебание за пътя, попадаха я на долина, през която бе минала, я на място, където бе потърсила подслон, я на поточе, от което бе пила вода.

Най-сетне стигнаха скалите и оттам пред тях се ширна море от мъгла, неуловима като сън. Все едно, помисли си Уил, планината държи захарен памук в ръце. Зад непроницаемия облак ги чакаше разцъфналият Дъждовен басейн.

И опасният, помисли си той.

Чаз предпазливо надникна през ръба на скалите.

— Не виждам път надолу.

Проточила силно врат напред, Кеелк тихо изсвири и погледна наляво-надясно. Издаде серия бързи звуци и посочи наляво. Уил и Чаз тръгнаха по петите й и скоро се озоваха на пътека, затулена от едри цветя. Който не знаеше за съществуването й, би минал на метри от нея, без да я забележи.

Мълчаливо започнаха да се спускат.

Уил вървеше след Кеелк по ронливата пътека с лекота. Обучението му за пилот на скайбакс отново се оказа полезно. Стръмният наклон въобще не го затрудняваше.

За клетия Чаз нещата стояха по друг начин — постоянно падаше и принуждаваше струтиомимуса и човека да спират, за да го изчакват.

— Какво става? — попита най-после Уил. — Нисък си и имаш четири крака, а не като нас по два. По такъв терен би трябвало да си по-стабилен и от двама ни.

— Точно в това е проблемът. — Протоцератопсът вървеше колкото е възможно по-близо до скалата. — Ние не се катерим; не обичаме високите места, защото ни е страх да не паднем. — Уплахата му бе видима. — Много ще съм доволен, когато най-после стигнем долу.

Оказа се истинско щастие, че Кеелк бе пропуснала да спомене за липсващата част от пътеката, помисли си Уил, когато стигнаха до мястото. В противен случай Чаз никога не би се присъединил към експедицията. Благодарение на влагата от мъглата, която се издигаше от гората долу, в пролуките на скалите растяха множество дръвчета. След като съставиха план, Уил и Кеелк с неохота се заловиха да наскубят фиданки. С тях щяха да направят импровизиран мост над ямата, прекъсваща пътеката.

Уил се възхити на атлетичните способности на Кеелк. И как иначе — та струтиомимусът преодоля пропастта с един-единствен скок. Заедно поставиха четири дървета през дупката. Придържаха края на стволовете, а Чаз — полузатворил очи — предпазливо пристъпваше напред. Уил го последва с голяма лекота.

Озовал се благополучно от другата страна на препятствието, Чаз се постара да нормализира дишането си.

— Има ли… Има ли още много места като това?

Кеелк го успокои, че е единственото и той изпита видимо облекчение.

— За какво говорехте? — полюбопитства Уил, когато продължиха надолу.

Чаз изсумтя.

— Просто споделих, че ако това е най-опасното място от пътя, нататък наистина ще бъде лесен.

— Аха.

Уил се постара да не промени изражението си. По погледа в очите на протоцератопса ясно личеше колко внимателно е подбирал думите си.

Мога да отида навсякъде, където ходиш и ти, Уил Денисън, улови се че мисли Чаз. И същевременно се учуди защо въобще се сравнява с човешко същество. Беше крайно нединозавърска постъпка. Вероятно бе резултат от стреса, в който се намираше, реши той.

Пътеката се спускаше все по-стръмно, ала препятствията не бяха страшни. Но дори Кеелк позабави ход — внимаваше да не стъпи накриво и да полети надолу.

Чуха Дъждовния басейн преди да го зърнат: през мъглата се носеше жужене на насекоми, песни на птици, шум от листа. Постепенно започнаха да се открояват отделни дървета, храсти, лиани, растения. Орхидеи и други разцъфнали цветя изпълваха въздуха със силен аромат.

— Много е красиво — промърмори Уил. — Точно както си го спомням.

Чаз изгледа смаяно човека.

— Бил си тук и преди?

— Не точно тук. — Уил посочи към екваториалната гора. — Доста по на юг, при главния път. Видях и други места, но точно тук не съм бил. — Погледна към небето. — Тук облаците са много по-тежки, в сравнение с местата, където бях, а и мъглата е по-гъста.

— Напоследък влагата във въздуха из цяла Динотопия е много повече. — Протоцератопсът леко се наведе напред, за да оправи дисагите на гърба си. — Заради шестгодишната буря е. Въздухът е пренаситен.

По-силната горещина и влагата не им влияеха особено, защото се компенсираха от по-голямото съдържание на кислород.

Замаян от сравнително бързото спускане, Чаз понасяше промяната в климата по-болезнено от другарите си.

— Тук не е особено уютно — отбеляза той. — Лично аз предпочитам по-сух климат.

— Не е място, където да се установиш за дълго — съгласи се Кеелк.

Очите й зашариха из дълбините на гората все едно са бинокъл.

Забеляза, че човекът с тях внимателно изучава огромно розово цвете, забравил за опасностите наоколо.

— Не изглеждаш изплашен — каза му тя чрез Чаз.

— И преди съм бил в Дъждовния басейн. Преодолявал съм някои от препятствията му. — Посочи към гората. — Изглежда относително спокойна.

— Но знаеш, че има от какво да се страхуваме, нали?

— Разбира се. Дори и да ти се струва, че съм спокоен, бъди сигурна в едно: ослушвам се и наблюдавам не по-малко напрегнато от теб.

— Е, аз никога не съм бил тук. — Чаз помириса малък храст, отхапа замислено от листата му и дъвчейки, отбеляза: — Не забравяйте, че налетим ли на опасност, ще хванат първо мен. Нито умея да бягам като струтиомимус, нито да се катеря като човек.

— Можеш да изкопаеш дупка — предложи Уил.

— Определено ще го имам предвид — отвърна преводачът язвително.

— Оолу, моят инструктор по летене, постоянно повтаря, че е глупаво да предизвикваш опасностите. Кеелк е съумяла сама да измине този път.

— Но на няколко пъти беше доста страшно — напомни тя, след като Чаз преведе.

— Точно така — промърмори протоцератопсът. — Говори все такива окуражителни неща. — Хвърли поглед към гората. Всички посоки му изглеждаха еднакви. — Сега накъде?

Тя не се поколеба да посочи на изток. Насочиха се към дърветата, но се стараеха скалите и върховете на планините Бакбоун винаги да бъдат отляво.

— Хората, които ни плениха, също се придържат към скалите. Ако продължават да следват този път, ще ги открием.

— А после какво? — поиска да узнае Чаз.

Тя го погледна. Струтиомимусите нямаха славата на търпеливи същества.

— Първо ще намерим семейството ми.

От време на време спираше да подуши влажната земя. Почвата бе богата на аромати, но никой не й бе познат. Обилният дъжд бе отмил всички следи не само от семейството и похитителите им, но дори и нейните собствени, оставени неотдавна.

— С нетърпение чакам да попаднем в каньона, който са открили пришълците. — Уил прескочи ствол, изпречил се на пътя му. — Не знаех, че в тази част на Бакбоун има път.

— Не съм сигурна дали въобще някой го знае — отвърна тя. — Според мен онези хора попаднаха там случайно. Входът бе изцяло скрит от растения.

— Сигурно е доста тесен — отбеляза Чаз замислено, — иначе, придвижвайки се по него на север, месоядните от басейна постоянно щяха да нападат фермерите от Северните полета.

— Да. Доста е тесен, искам да кажа.

Наведе се, за да подуши земята.

Уил я наблюдаваше как действа.

— Надяваш ли се да хванеш диря? Всичко тук е толкова мокро.

Чаз предаде въпроса.

Тя вдигна глава и продължи да върви.

— Не знам, но се опитвам. Бих разпознала навсякъде следите от семейството ми. А колкото до хората — бяха много, воняха отвратително и бяха страшно мръсни. Така че има шанс, според мен.

— Странно — отбеляза протоцератопсът. — Доколкото ми е известно, повечето хора обичат да се къпят. Но от друга страна е ясно, че тези са абсолютно нецивилизовани.

— Ако пришълците са каквито смятам — отвърна Уил, — просто не подозираш колко си прав.

В тучните дълбини на гората нещо се шмугна бързо в зеленината. Чаз се загледа нервно към мястото.

— Защо да не премислим наново намеренията си? След като открихме пътя надолу, можем да оставим ясни знаци и да се върнем за помощ.

— Каква помощ? — Уил подритна камъче. — Как ще мине по онази тясна пътека въоръжен апатозавър или торозавър?

— Е, тогава още хора.

— Съветът на Тритаун ще вземе решение. Но ако тогава вече е прекалено късно за семейството на Кеелк? Сегашното ни начинание може и да не е твърде разумно, но е добре да го доведем докрай.

Погледна към струтиомимуса. Тя не реагира на думите му. Нормално. Нали не разбираше човешки.

— Знам, знам — съгласи се Чаз. Откъсна с острата си човка изкусителна клонка и я задъвка замислено. Остави в устата му силен, но приятен ментов вкус. — Това е страхотно апетитно. Последна хапка за обречените.

— Не бъди такъв песимист. — Уил изчака протоцератопса да мине пред него. — Ако ни сподели беда, винаги можем да се разпръснем.

— Нима? За вас двамата ще е добре, но за мен? Да не съм птеродактил, та да се вкопча и да увисна на голите скали? — Въздъхна драматично. — Как въобще допуснах да бъда въвлечен в тази история?

Уил сложи приятелски ръка върху гърдите на протоцератопса.

— Доколкото си спомням, отказа да останеш. Вродената ти смелост и съчувствие не ти дадоха сърце да ни пуснеш сами. Грижа те е за другите, затова не се страхуваш да изложиш живота си на опасност заради тях.

— Да, да. — Преводачът закрачи малко по-живо. — Прав си, разбира се.

Някакъв клон изпращя. Тримата застинаха и впериха поглед по посоката на шума — почти не смееха да дишат. Застанала абсолютно неподвижно, Кеелк приличаше на някое от по-малките дървета, а Уил, изправен в цял ръст, можеше лесно да се скрие зад всеки ствол. Само розово-жълтото тяло на Чаз се открояваше ясно сред морето от зеленина.

— Няма нищо — прошепна Кеелк и отново тръгна.

Чаз пристъпваше плътно зад Уил.

— Говори ми още — промърмори преводачът тихо, — за смелостта ми. Просто за да не забравям за нея.

XIV

До следващото утро изминаха значително разстояние. Малко преди пладне спряха да хапнат. Уил искаше да попита нещо Кеелк и се извърна. Изненада се да види колко неподвижно стои струтиомимусът, стиснал разсеяно в ръка клонки с дребни зелени плодове. Разширените зеници и позата й говореха за голямото напрежение, с което се взираше в гората.

— Какво има? — Огледа се бързо, но не видя и не чу нищо, освен обичайните шумове. По челото му изби пот. В Дъждовния басейн по пладне е най-горещо и по това време не се движи почти нищо.

Отново я погледна. Определено или чуваше, или виждаше нещо.

— Натрапниците ли са?

Без да се обръща, тя прокара дясната си ръка през клюна си — недвусмислен знак да млъкне.

Тогава и той го чу.

Сред птичето чуруликане в екваториалната гора се открояваше тежко, дълбоко дишане. Придружаваше го нещо, което наподобяваше единствено приглушено чупене на клони. Чаз отстъпи и опря гръб в голямо дърво наблизо. Една лиана докосна гърба му и Уил си помисли, че дребният протоцератопс ще изскочи от кожата си, но за чест на динозавъра той не издаде и звук.

Уил се наведе към преводача и прошепна.

— Попитай я какво става? Попитай я…

Преди да завърши, Кеелк нададе серия остри, проницателни изписуквания.

— Трябвало да се движим. — Чаз се заслуша още по-внимателно. — Не, не да се движим, а да тичаме.

Още докато Чаз превеждаше, струтиомимусът започна да се отдалечава, като прескачаше повалените дънери.

— Да тичаме ли? Къде?

Колкото и да се напрягаше, Уил не виждаше нищо.

— По-навътре в гората.

Чаз се отдели неохотно от дървото, а Уил трескаво заприбира остатъците от обяда им. Двамата положиха всички сили да не изостанат от възбудената си водачка.

На Чаз му бе трудно да се справи, особено след като и Уил се затича. А и за разлика от другите двама, протоцератопсът не можеше да погледне през рамо, та да види дали друго — освен опъващо нервите въображение — не ги догонва.

— Попитай я дали нещо ни гони.

Струтиомимусът постоянно ги подканваше да бързат.

— Не е сигурна. — Чаз дишаше като парен локомотив. Гората нарочно изправяше препятствия пред него: корени, пънове, повалени стволове, мравуняци. — Казва, че…

Кеелк се закова намясто, надавайки писък, какъвто Уил никога не бе чувал — тя не беше пищяла така дори когато, изпаднала в делириум, лежеше в болничното легло. Този път не се наложи Чаз да превежда.

Очите му бяха станали огромни като нейните.

То излезе иззад кичест храст, където се бе крило с умение, неподозирано за същество с такива размери: почти пет метра високият албертозавър тежеше няколко тона. С много от атрибутите си можеше да ги изплаши, но в момента Уил бе приковал внимание единствено върху зъбите му.

От мускулестото гърло се надигна плътно изръмжаване. Уил отстъпи крачка назад само за да открие, че Чаз препречва пътя му. Не бе нужно протоцератопсът да обяснява намерението си. Всяко бягство положително щеше да бъде последвано от нападение, а при такова близко разстояние те нямаха никакъв шанс да се спасят или да се измъкнат от огромното гъвкаво месоядно.

Е, и без това нямаше значение. Уил затаи дъх — зад тях от гората изплуваха други два гиганта. Бяха малко по-дребни от събрата си: с размерите на среден слон. Вече всякакво отстъпление ставаше невъзможно.

Нямаше накъде да бягат, нямаше къде да се скрият. Оставаше малка и не особено обнадеждваща възможност.

Уил зашепна трескаво на протоцератопса.

— Говори им!

— Ще се опитам.

— Не се опитвай, а се постарай с всички сили. Иначе ще ни изядат.

Преводачът кимна нервно, пристъпи напред и като пренесе тежестта си върху задните крака, вдигна един от предните във въздуха и го размаха по универсално разбираем начин. После подхвана на езика на месоядните пред него: опита се да започне с почтително изръмжаване, което прозвуча почти комично, но се оказа достатъчно едрият албертозавър да се поколебае. От гърлата на двойката зад гърба им се разнесоха недружелюбни изсумтявания. Уил доста се впечатли.

Не знаеше какви са шансовете им. Месоядните бяха трима, както и те. Албертозаврите може би се опитваха да комуникират, но може би и… спореха кой какво ще получи от плячката.

Кой ли ще ме изяде за закуска, запита се той. Какъв лош късмет: да срещнат трима албертозаври, които се разхождат през най-горещата част на деня.

Най-едрият от месоядните изръмжа дълбоко в гърлото си. Уил пристъпи, за да застане до преводача.

— Какво казва?

— Млъкни! — сряза го Чаз. — Искам да съм сигурен, че напълно го разбирам. Интонациите при тях са много важни.

Уил се подчини.

— Интересува се… какво правим тримата тук през най-горещата част на деня. — Протоцератопсът го зяпна смаяно. — На какво се усмихваш, Уил Денисън? Да не би да намираш ситуацията за забавна?

— Никак. Просто и аз се питах същото за тях.

— Не смятам, че в момента взаимното любопитство ще ни помогне. Нито смятам, че на този и на приятелите му им е до любезни разговори в момента.

Бърз обяд, помисли си Уил, ето как ще завърши животът ми. След всичко, което той и баща му преживяха — след бурята, след корабокрушението, след като попаднаха на бреговете на Динотопия, след като овладяха нравите на тази необикновена страна — бе орисан да завърши земния си път като храна. Струваше му се страхотна загуба на натрупаните знания.

— Кажи им какво правим тук. Кажи им по каква причина сме на това място.

— Наистина ли допускаш, че ще се трогнат?

— Предлагаш ли нещо по-добро?

— Не — призна Чаз тъжно.

Насочи отново вниманието си към албертозавъра и пак започна да ръмжи елегантно.

С цялата сила на волята си Уил се удържаше да не погледне през рамо. Имаше усещането, че долавя нечий топъл влажен дъх във врата си. Само едно ухапване, всичко щеше да приключи с едно-единствено ухапване, знаеше той.

Чаз се обърна към него.

— Както се и опасявах: не се интересуват от причините. Занимава ги едно: да заситят глада си, а в момента са много гладни.

— Няма начин да не можеш да направиш нещо! — не се предаваше Уил. — Обещай им, че ако ни пуснат сега, ще се върнем с риба. Цял конвой риба.

Ужасената Кеелк постоянно се намесваше с възгласи — по този начин и без това стресираният протоцератопс слушаше едновременно два разговора и то на различни езици.

— Не се излиза на глава с месоядни.

— Излиза се! Всяко мислещо същество може да разбере някой, стига да иска. Виждал съм го с очите си. Преводачът Бикс…

— О, Бикс! За какъв ме мислиш, Уил. Аз съм още стажант, като теб. Нямам опита на Бикс, нито лингвистичните му способности. Но според мен и великият Бикс не би успял да уговори трима месоядни да се откажат от храна, изпречила се на пътя им. Защо да се колебаят? Не сме въоръжени, нямаме подкрепление и очевидно тук сме сами.

— Тогава няма какво да губим, ако опиташ, нали? — настоя Уил.

Водачът на албертозаврите изсумтя нетърпеливо и пристъпи напред. Крачката бе значителна, но тримата пътешественици нямаше накъде да отстъпват. Оставаше им единствено да чакат онзи да разтвори паст.

Уил видя как блесналите гладни очи се стрелкат ту към него, ту към Кеелк, сякаш в колебание кой от двамата е по-вкусен. Едно преглъщане и всичко ще приключи. В последния момент ще си затвори очите, реши той. Съжаляваше само, че го лишават от възможността да се сбогува със Силвия и с баща си.

Трябваше да се признае, че Чаз полагаше усилия: малкият преводач не спираше да ръмжи и да грухти старателно на трудния език на албертозаврите.

— Казах му, че сме предприели спасителна експедиция и че по тяхната територия бродят много непознати хора. Новината го зарадва, защото очакват лесно да си набавят доста храна. А мисията ни изобщо не значела нищо за тях. Някакви други бляскави идеи?

Уил вече беше напълно убеден, че усеща горещ дъх във врата си. Отчаяно се опита да измисли нещо — каквото и да е, — което Чаз да преведе. Трудно е, когато не разполагаш с никакво време, и особено когато публиката ти се състои от такива неохотни слушатели.

Из гората се разнесе страховит рев — птиците литнаха от клоните и се устремиха към небето, заглушавайки обичайните околни шумове. Главата на албертозавъра-водач, сега само на една ръка разстояние от клюна на Чаз, мигом се вдигна и се изви на юг; така направиха и двамата му другари. Смаяният Уил се обърна в същата посока.

Преди ехото от рева да заглъхне, из екваториалната гора се разнесе втори, още по-страховит рев. Последва трошене на дървета и храсти вляво от тях. Земята трепереше като при земетресение.

Набързо зарязвайки плячката си, тримата албертозаври се извърнаха едновременно и побягнаха в обратна посока — мощните им крака бързо ги отнесоха в гъсталака. Изнизаха се в редица по един: двамата по-дребни следваха по-едрия.

Кеелк изсвири. В установилата се неестествена тишина призивът й прозвуча невероятно самотно. Не се налагаше Чаз да превежда. Струтиомимусът недвусмислено питаше: „Сега какво?“

Каквото и да е, каза си Уил, няма начин да е по-ужасно от току-що преживяното. Оказа се, разбира се, че греши.

Двойката грамадни тиранозаври вървеше право към тях, зинали с масивните си челюсти. Жълтите им очи проблясваха гневно. Дребните им мускулести ръце бяха насочени една към друга, а острите нокти почти се докосваха. Заедно тежаха над четиринадесет тона. В сравнение с тях побягналите албертозаври бяха все едно чакали, изчезнали при неочаквана поява на лъвове.

Сега няма да има време дори да говорим, помисли си Уил отчаяно. Опита се да се приготви за неизбежната първа хапка. Но не успя да затвори очи. Малко неща в природата са по-величествени от тиранозавър в нападение. Уил се чувстваше като завързан за релси човек, към когото с пълна сила лети локомотив.

Мъжкият тиранозавър се носеше право напред като стрела — тежката опашка балансираше едрото тяло. Главата му не се насочи, а по-скоро се устреми към него. Зъбите му бяха поне двадесетсантиметрови. Застинал намясто, Уил зърна блеснало жълтеникаво око и черен ирис. После зиналата паст скри всичко останало. Затвори очи и се напрегна.

Нищо не се случи.

Какво чака? Представляваше само една хапка. Дори не си заслужаваше труда да бъде сдъвкан. Определено не е нещо, за което си струва да спреш и да се замислиш.

Силно изсумтяване — несравнимо по-впечатляващо от сумтенето на албертозаврите — се превърна в думи. Напомняха на Уил за парен локомотив. Ушите му трепнаха. Бавно отвори очи.

За миг му се прииска да не го беше правил. Кошмарната глава все още стоеше там — на метър от лицето му.

Част от него осъзна, че Чаз говори, макар и доста неуверено. Почти парализиран от ужас, малкият протоцератопс продължаваше да си върши работата.

— Той казва… Казва, че ти си човек.

Уил не видя причина да отговори. А и без това би му било трудно да изрече нещо. Тиранозавърът отново изсумтя в лицето му. Страшно гадният му дъх вонеше на мърша.

Няма да припадна, повтаряше си Уил. Ще си отида от този свят като мъж, а не като храна.

Това, че все още продължаваха да са живи, правеше гласа на протоцератопса по-силен.

— Не вярвам на това, което става. Мъжкият тиранозавър — той се казва Крукай — настоява да разбере какво си направил с детето им. По-точно с дъщеря им.

Уил премигна. Любопитството му взе връх над страха и краката му престанаха да треперят. Стоеше лице в лице с най-свирепото и внушително месоядно, създадено някога от природата; бяха го пуснали да обитава земята и вместо да го глътне наведнъж, той му задаваше въпроси.

Явно трябва да даде отговор.

— Дъщеря им ли? Нищо не съм правил с дъщеря им.

Другият тиранозавър се приближи докато Чаз превеждаше. Присъствието на един всяваше ужас, но двама на куп — при това напрегнати и непропускащи нищо — те лишаваше изобщо от емоции. В продължение на няколко минути двойката ръмжа срещу него.

— Това е Шеторн, майката — преведе Чаз и за Кеелк.

Уил съзнаваше колко голямо е напрежението за Чаз да преминава от език на език и то при такива екстремни обстоятелства.

— Не разбирам — обади се Уил. — Нека обясни по-подробно.

Чаз прочисти гърлото си и продължи да имитира диалекта на тиранозаврите. Отговорът последва незабавно.

— След като се нахранили, оставили дъщеря си Притикил да спи. Била преяла и не искала да върви с тях. Когато се върнали, я нямало. Не би се махнала оттам на своя глава. Децата на тиранозаврите слушат родителите си.

Как няма да ги слушат, помисли си Уил, докато наблюдаваше седемтонния месоядец.

Чаз продължи:

— Открили следи от кратка схватка. Имало и знаци за присъствието на много хора — силна миризма, отпечатъци от стъпки. Миризмата на дъщеря им била примесена с човешка миризма и с миризмата на няколко струтиомимуси. Всичките били изчезнали в гората. Доста време вече отчаяно се опитвали да попаднат на дирите от дъщеря си и хората. Присъствието на струтиомимуси ги обърквало.

Уил се намеси:

— Попитай ги дали човешките миризми са били пропити с дъх на море.

Чаз ги попита. Преди мъжкият да отговори тиранозаврите си размениха поглед.

— Да, но едва разпознал миризмата на морето. Познавал я единствено благодарение на рибата, която са му давали пътници, прекосяващи басейна. Никога досега не е откривал такава миризма по хора.

Сдържано ръмжене последва обяснението.

— Настоява да знае — продължи протоцератопсът, — защо му зададе въпрос. — И малко по-тихо добави: — Мисли, Уил! И двамата са много напрегнати.

— Виждам.

Съзнаваше, че както стои между двете огромни зяпнали го глави, няма място за никакви грешки. Колко ли още любопитството на тиранозаврите ще бъде по-силно от яростта и раздразнението им?

Постави ръце на хълбоците и смело отвърна на вторачените им погледи, като се питаше дали позата му е толкова жалка, колкото я чувстваше. Опита се да погледне на тях като на загрижени родители, а не като на гигантски двуноги месоядни.

За щастие бе надарен с отлично въображение.

— Обясни им, че нашата приятелка тук също е нечия дъщеря. — Посочи към Кеелк и малкият струтиомимус му отвърна с поглед, пълен с надежда. — Отпечатъците, които са видели, принадлежат на семейството й; и те са пленени от хора, които не са жители на Динотопия, а идват далеч от морето. Тя обаче успяла да избяга и тръгнала да търси помощ. — Сви скромно рамене. — В момента ние сме цялата въпросна помощ, но скоро ще се присъединят и други.

Уил изчака Чаз да преведе и изпреварвайки нови въпроси, продължи:

— Тези хора не са цивилизовани. Не знаят нищо за нравите на Динотопия. Липсва им всякакъв морал. Известно е, че обитателите на Дъждовния басейн и ние, които живеем в развитите райони, мислим и действаме различно, но поне се разбираме. Новопристигналите не знаят нищо за нашите договори, уговорки и споразумения. Действат, тласкани единствено от собствения си интерес. Според мен, щом са успели да пленят цяло семейство струтиомимуси, те са в състояние да заловят и дъщеря им. Колко е голяма тя, между другото? Колко едра?

Чаз преведе първо за Кеелк, после и на другите двама. Тогава женският тиранозавър се наведе към Уил — той си наложи да остане намясто, докато огромният череп преминаваше над него, и късата, но силна ръка с два нокътя, насочила се към главата му, спря на нивото на косата му. После Шеторн я оттегли.

— Значи не е много едра — отбеляза той съчувствено.

Трудно му бе обаче да си представи как така група хора ще улови тиранозавър, независимо с какви размери. И все пак натрапниците бяха успели. Притикил — наистина — не бе по-висока от Кеелк, но определено бе по-мускулеста.

Понеже двата тиранозавъра стояха с наведени глави, миризмата от устата им се долавяше още по-силно.

— Кажи им, че имаме еднакви интереси: да открием тези хора и да освободим пленниците. Те искат да си върнат дъщерята, Кеелк иска семейството си. Кажи им… Кажи им, че ще им помогнем да спасят дъщеря си.

Изчака Чаз да преведе. Ръмженето и грухтенето вероятно е крайно изтощително за гърлото му, помисли си Уил, възхитен от усилията на протоцератопса. Опита се да не трепне, когато тиранозаврите си размениха кънтящи звуци.

Най-после мъжкият сведе глава и подбутна гърдите на Уил с муцуна; направи го деликатно, за да не събори човека. Уил залитна няколко крачки назад, но не падна и бързо възвърна равновесието си.

— Какъв е проблемът? — прошепна той трескаво към Чаз.

Наблюдавайки движенията на тиранозаврите, Кеелк проявяваше нервност, но не издаваше звук.

Чаз отвърна:

— Крукай не виждал нужда от нашата помощ. Нямало какво да направим за тях. Пита се… Пита се, защо да не ни схрускат набързо и да продължат пътя си.

— Справедлив въпрос. — Леле, колко е горещо тук — помисли си Уил. — И няма никакви признаци нещата да се охладят. — Хайде, преведи — подкани той на глас.

Почти примирен, че земният му път ще свърши в корема на далечен роднина, Чаз изпълни молбата на приятеля си — и без това не знаеше какво друго да предприеме. После Уил продължи:

— Обясни им, че без нас няма да разберат какво е станало с дъщеря им. Независимо колко са големи и силни, само ние, хората, можем да правим някои неща. Хората боравят със сечива несравнимо по-добре от динозаврите. И друго — ако се наложи да се говори с тези хора, ще имат нужда от услугите на преводач. А колкото до Кеелк — ако не беше тя, никой от нас нямаше да е тук. — И добави нещо, което му хрумна в последния момент: — Обърни им внимание, че едва ли ще се нахранят с нас — много сме хилави. Лично аз съм толкова кокалест, че положително ще заседна в гърлото им.

— Ако си мислиш, че тиранозаврите притежават чувство за хумор, значи си луд.

И все пак Чаз преведе дословно думите на Уил.

— Кажи им още — настоя Уил, — че независимо какво смятат, ще имат от нас много по-голяма полза, ако сме живи, отколкото смлени.

Добре беше, че тиранозаврите не умееха да се усмихват. Иначе биха показали смразяващо огромно количество зъби. В отговор и двамата се изправиха леко. За да продължи да ги гледа в очите, се наложи Уил да извие глава нагоре — чак вратът го заболя. Все едно наблюдаваше как разговарят две високи сгради.

Шеторн изръмжа надолу към него. Уил понечи да прикрие носа си с ръка, но се овладя — тиранозаврите щяха да се досетят какво означава жестът.

— Казва, че и преди са имали работа с хора, но никога не са срещали такъв като теб. Смелостта ни да навлезем в Дъждовния басейн без никакъв въоръжен ескорт ги впечатлява. — Протоцератопсът леко сниши глас. — Неведнъж съм чувал, че едрите месоядни се възхищават от смелостта. Това обаче не означава, че няма да си хапнат и някой смелчага.

— Какво още казаха? — подкани Уил приятеля си.

Чаз си пое дълбоко въздух.

— Ако наистина им помогнем да открият дъщеря си, ще ни бъдат вечно задължени и дори никога повече да не ги срещнеш, ще можеш да споменаваш трима от техния вид като свои приятели.

— Чудесно.

Уил се загледа в жълтеникавите очи, докато мъжкият тиранозавър продължаваше да ръмжи тихо.

— И още — продължи Чаз, — ако сгрешим и ги поведем по фалшива диря, в резултат на което се случи нещо лошо на дъщеря им, ще ни накажат незабавно.

— Обясни им, че разбирам и приемам условието.

— Няма смисъл — промърмори протоцератопсът. — И без това нямаме какво да губим.

— Така е. Значи името на дъщеря им е Притикил, така ли?

Чаз преведе и внимателно изслуша отговора.

— Да. И са много привързани към нея. Страшно им липсва.

— Е, и на Кеелк семейството й лисва толкова, колкото на тях — дъщеря им. Значи, освен че са двуноги, имат и още нещо общо помежду си. Предупреди ги, че трябва да се придвижваме тихо. По никакъв начин не бива да стреснем или разтревожим тези хора. Ако са каквито предполагам, няма да се поколебаят да осакатят или убият пленниците си, стига да решат, че ще имат полза.

Преведените думи предизвикаха такъв гневен вой от страна на майката, че кръвта на Уил се смрази. Беше ужасяващ, макар и не насочен към него. Кеелк сви глава почти до раменете си, а Чаз видимо потрепери. Почти изпита съжаление към похитителите на Притикил. Да си мишена на такъв неописуем гняв е кошмар.

— Впечатлени са от смелостта на Кеелк — добави Чаз.

— И аз. — Уил погледна последователно тиранозаврите. — Как мислиш, Чаз? Може ли да им имаме доверие?

— Разполагаме ли с друг избор?

— Искам да кажа, какво ще стане, ако посреднощ се събудят от силен глад? Чувал съм, че паметта на месоядните не е дълга.

Чаз извърна глава към него и успя да го погледне леко високомерно.

— Няма да се случи, Уил. Не знаеш много неща, защото не си живял тук достатъчно дълго. Месоядните спазват свой, макар и примитивен, етичен кодекс. Няма да изядат никого, с когото имат уговорка. Понякога стават раздразнителни и се сърдят, дори губят търпение, но не забравят. Дадоха дума. Излишно се тревожиш, че ще се събудиш в нечий стомах.

— Тогава сме в безопасност.

Уил най-после успя да се усмихне.

— Не съвсем — уточни вечно предпазливият протоцератопс, докато превеждаше за Кеелк. — Да се надяваме, че нищо лошо не се е случило на дъщеря им.

— Дори да е така, ние няма да сме виновни.

— Това за тях е без значение — отвърна Чаз вещо. — Ти обаче успя да ги убедиш, че имаме нужда един от друг. Така че нещата са наред… засега.

Протоцератопсът се обърна към мъжкия тиранозавър, който сумтеше нетърпеливо.

— Крукай настоява те да следят за дирята. Обонянието им е много по-добро от това на струтиомимусите.

— Съвършено приемливо. — Уил пристъпи напред. — Редно е да му придадем официален вид.

— Официален вид ли? — попита Чаз с упрек в тона.

— Нали знаеш: с жест да дадем да се разбере, че сме постигнали споразумение.

— А, имаш предвид това?

Протоцератопсът вдигна ръка и Уил постави длан върху нея.

След демонстрацията и обяснението на Чаз, Уил приближи Шеторн. Не без известен трепет протегна длан към нея. Като изсумтя, женската се наведе ниско и леко се изви надясно, за да не изпуска от погледа си човека. Протегна мощната си ръка и с двата остри нокътя докосна меката човешка плът.

Тръпки преминаха през тялото на Уил. Доколкото знаеше, вероятно за пръв път в историята на Динотопия се случваше подобно нещо. Усети огромната челюст точно над главата си. След като церемонията приключи, той отстъпи.

Крукай ръмжеше тихо, но настойчиво към Кеелк и Чаз побърза да я успокои:

— Дишай дълбоко. Само иска да разкажеш всичко, което знаеш за тези хора, постъпили по този вбесяващ начин.

Кеелк кимна притеснено, но дишането й се поуспокои. Започна да изрежда каквото си спомняше около залавянето си. Двамата тиранозаври, на които Чаз превеждаше, я слушаха внимателно. С изключение на плашещо взрените им очи те не реагираха.

Най-после Кеелк млъкна. Тогава всеки от тях докосна със зурла земята пред нея. Поотдалечиха се един от друг и задушиха с чувствителните си ноздри, а огромните им глави се люлееха наляво-надясно. Търсеха знак за присъствието на дъщеря си… или на непознати хора. Уил ги гледаше смаян.

Десетина минути по-късно Шеторн се изправи, изръмжа тихо и посочи на югоизток.

— Посоката е натам — обяви протоцератопсът.

— Не се налагаше да превеждаш — увери го Уил.

Тиранозаврите внимателно следваха губещата се диря през екваториалната гора, като често спираха да душат земята, храстите и всичко, по което би се задържала миризма. От време на време разговаряха помежду си. Чаз не превеждаше. После подновяваха душенето.

Кратките паузи бяха добре дошли за Уил и приятелите му — те трудно следваха другарите си. Дори Кеелк полагаше усилия, да не говорим за Чаз.

Поне не се тревожеха къде вървят. Тиранозаврите сами прокарваха път. Както гласеше стара поговорка в Динотопия: „Къде ходи тиранозавърът? — Където си иска.“

Въпреки старанията си, скоро поизостанаха. Уил помагаше доколкото може на Чаз, а Кеелк забави ход, за да е с тях. Шеторн погледна назад и изръмжа нетърпеливо.

— Виж, съжалявам — заговори Уил, дишайки тежко. Клетият Чаз бе на края на силите си. — Не можем да вървим по-бързо.

Съобрази, че говори с рязък тон на раздразнителен тиранозавър, но бе толкова уморен, че не му пукаше.

Крукай сподели нещо с партньорката си и се обърна към Чаз.

Протоцератопсът бе благодарен, че може да поспре, докато превежда. Макар и за малко, нямаше да му се налага да тича.

— Казват… Чакай да си поема дъх, Уил… Разбирали колко ни е трудно да ги догонваме, но както и ти отбеляза: времето е от съществено значение.

— Е, какво очакват да направим? Да летим? За целта пилот на скайбакс се нуждае от куетзаткотлуса си.

— Готови са да жертват достойнството си, стига нещата да станат по-бързо.

Уил свъси вежди.

— Не те разбирам.

Чаз кимна към Шеторн, която бе коленичила и свеждаше глава.

— Предлагат да ги яздим.

— Да ги яздим?

Смяташе, че няма по-вълнуваща тръпка от това да възседне Циркус. И повечето едри динозаври в цивилизована Динотопия проявяваха склонност да помагат на хората да се придвижат от едно място на друго. По гърбовете на мнозина дори имаше специални седла.

Но да яздиш тиранозавър…

Крукай се навеждаше до партньорката си. После изгрухтя нетърпеливо.

— Подканват ни да се качим — обясни Чаз.

— Виждам. Кажи им… че ще опитаме.

Тръгна към Крукай, а Кеелк се отправи предпазливо към Шеторн.

Дори приклекнали ниско, двата тиранозавъра представляваха сериозна трудност за преодоляване. Как да се качат на гърба им? С острите нокти на ръцете и краката си Кеелк се изкатери и задържа. Уил умело се катереше по дървета, но тук нямаше клони, за които да се хване. Къде да сложи краката си?

Крукай отвори леко уста и кимна насърчително на Уил.

Стараейки се да не гледа към двадесетсантиметровите зъби, Уил сложи единия си крак върху долната челюст и се хвана с лявата ръка за израстъка над окото на тиранозавъра. Оттласна се и се озова горе. Оказа се не по-трудно от яхването на кон, което бе правил като дете в Америка. Единствената разлика бе, че сега седеше на главата, а не на гърба. И още, че тиранозавърът можеше да погълне цял кон за закуска.

Видя, че Кеелк се е настанила върху врата на Шеторн, точно зад главата й. С помощта на острите си нокти струтиомимусът се бе вкопчил в дебелата кожа на тиранозавъра, без да я пробие. Понеже Уил не разполагаше с подобни естествени куки, трябваше да си намери по-добро място за сядане.

Кръстоса крака под себе си и се настани в средата на черепа, достатъчно широк да му осигури задоволително пространство. Израстъците над двете очи му служеха за дръжки.

В следващия момент — при надигането на Крукай — изпита чувството, че се понася към небето. Тук, от височина пет метра над земята, видя колко по-различна изглежда гората.

Спокойно, повтаряше си той. Получи изключителна привилегия. Можеше обаче и много бързо да бъде лишен от нея.

Погледна надясно: Кеелк седеше удобно върху врата на Шеторн. Чаз обаче се оказа проблем. Пълничкият протоцератопс не разполагаше нито с гъвкавостта на Уил, нито с естествените приспособления за вкопчване на струтиомимуса.

Нетърпеливите тиранозаври разрешиха бързо-бързо въпроса. Шеторн се наведе, хвана преводача в ръце и с лекота го вдигна. Макар и къси, ръцете на тиранозаврите бяха много силни, така че не й представляваше никаква трудност да го държи. Ала Чаз, въпреки създаденото му удобство, намираше за непристойно да виси във въздуха като човешко дете.

— Отпусни се. — Уил едва сдържа усмивката си. — Никой няма да те види. А дори и да те видят, кой би дръзнал да се засмее? Шеторн може да реши, че й се присмиват, а не познавам някой, готов да поеме такъв риск.

— Много е унизително — не се предаваше Чаз.

Уил запази равновесие, когато Крукай пое. Тиранозавърът пристъпваше съвсем плавно и Уил почти не усещаше люлеенето, а лекото поклащане наляво-надясно не бе неприятно и той скоро схвана как да се нагоди към крачките. Не след дълго вече не вървяха, а препускаха през гората. Под него префучаваха корени, лиани, малки падини, възвишения и поточета.

Комбинираното чувство от скорост и безопасност направо го опияняваше.

Двата тиранозавъра препускаха през екваториалната гора, но от време на време спираха да подушат дирята. Не я изпускаха. Уил усети как се отпуска и започва да се наслаждава на околните гледки. Какъв уникален начин да изследва Дъждовния басейн!

Очакваше да се друса повече, но залитна по-сериозно само веднъж: тиранозаврите неочаквано прескочиха дълбок поток с един скок. Приземяването на другия бряг, колкото и да бе смекчено, почти го хвърли във въздуха и, само защото съобрази бързо да се вкопчи в израстъка над окото, не падна. След тази случка започна да обръща повече внимание на язденето и по-малко на околните гледки.

Мърморенето на Чаз го забавляваше.

Птици и по-дребни животни побягваха при появата им. На всеки изпречил се на пътя двойката препускащи тиранозаври вероятно приличаше на бясно летящи локомотиви.

От двете им страни се издигаше пъстрата екваториалната гора. Докато напредваха, внимаваше за ниско спуснали се клони. През повечето време Крукай тичаше начело, но от време на време партньорката му го догонваше и дори изпреварваше.

Глутница цератозаври дооглозгваше тяло на наскоро починал протосоропод, когато връхлетяха върху тях. Първоначално цератозаврите инстинктивно понечиха да защитят храната си, но тутакси побягнаха при вида на тичащите към тях тиранозаври. Без да обръщат внимание на храната, Крукай и Шеторн отминаха, оставили смаяните си по-дребни братовчеди, без да ги закачат.

В цялото невероятно приключение — като се изключат нещастните насекоми, размазващи се от време на време по лицето му — най-голямото неудобство представляваше неприятната миризма от устата на тиранозавъра, от която Уил не можеше да се спаси.

На моменти се навеждаше и поглеждаше в огромното жълто око, насочено към него. Всеки път се усмихваше и намираше окуражаващи думи, като се питаше дали оказват някакво въздействие.

Направи и още едно откритие. Подобно на повечето динозаври, тиранозаврите също обичаха музиката. Музикалното образование на Уил се оказа съвсем намясто. Крукай и Шеторн оцениха особено високо някои валсове и маршове, които им изтананика.

XV

— Тези хора са луди! — прошепна Трил.

— Знам. — Шремаза се стараеше да успокои дъщеря си. — Остава да се надяваме или Кеелк да доведе помощ, или и ние да успеем да избягаме.

Четиримата струтиомимуси бяха завързани за две дървета. Както винаги похитителите им ги нахраниха и напоиха съвестно. Повредената стока никога няма да ти донесе високата цена, която ще получиш за добре гледаната стока — повтаряше неизменно Блакстрап.

След като се погрижиха за по-хрисимите затворници, пиратите се заеха с далеч по-сложната задача да нахранят и най-трудния си пленник. С огромно внимание размотаха дебелото корабно въже, опасващо челюстите на младия тиранозавър. Щяха да го хранят за пръв път след залавянето му и всички проявяваха изключителна предпазливост.

Поради липса на мърша, огромно количество от която се валяше в непосредствена близост до първия им лагер, мъжете уловиха в близкия поток някакво същество подобно на крокодил. Отделиха за себе си най-хубавата част — опашката — и я оставиха да се пече на бавен огън, а другото щяха да предложат на най-ценния си затворник. И мъртъв, твърдеше Смигинс, би им донесъл добра цена, но жив щеше да им осигури истинско състояние.

Призивът на Блакстрап за доброволци, готови да нахранят дяволския пленник, срещна зловещо мълчание.

— От какво се страхувате? Погледнете нещастника. Даже не може да шавне: и ръцете, и краката, и дори опашката му са здраво стегнати. На всичкото отгоре е вързан към дърво, от което би излязло първокачествена мачта. Каква по-голяма безопасност искате?

— Що не го нахраниш ти, кап’тане? — чу се нечий глас.

— Какво? Кой се обади? — Блакстрап заоглежда закоравелите физиономии, изобразяващи в момента ангелска невинност. — Кой дръзва да подмята, че не си върша работата? Никой, така ли? Хайде тогава, кой ще се захване? Няма ли мъже сред вас?

— Аз ще нахраня дракона.

Чин-ли, най-дребният сред тях, пристъпи напред. Взе парче от крокодила и с две ръце го извлече напред. Спря — по негова преценка на безопасно разстояние — залюля огромния къс и го хвърли към пленника.

С едно-единствено щракване на мощните си челюсти младият тиранозавър улови парчето. Преглътна го бързо. Блестящите му очи се взряха гладно в останалата част от трупа.

С изпъчени гърди Чин-ли се обърна към другарите си.

— Виждате ли? Умните хора знаят как да научат дори драконите на номера.

— Не драконите — поправи го Смигинс. — Динозаврите.

Чин-ли не му обърна внимание. Беше наясно, че стои пред дракон и никакъв бял дявол нямаше да го разубеди. Хвърли второ парче месо към звяра и със задоволство отбеляза колко леко бе уловен и този тежък къс.

— Вярно, че не е толкова трудно. — Мкузе излезе напред и повтори действията на китаеца.

Пленникът продължи да поема месото все така като на шега.

— Най-добре да го продадем на някой паралия, че да има с какво да го храни — отбеляза Андреас, който не без възхищение оценяваше капацитета на пленника.

— Лично аз предпочитам да го видя как подскача за вечерята си — обади се Копърхед.

— Много умно предложение. — Смигинс се загледа в моряка. — На теб, разбира се, се пада честта да му развържеш краката, господин Копърхед.

Морякът се изкиска.

— Не аз, господин Смигинс. И без това се чувствам достатъчно близо до тези нокти.

— Ха! Няма от какво да се страхуваме. Стига глезотии — приличаме на циврещи бебета.

Предизвикателството хвърли Гуиамарес, едър португалец, който пристъпи напред, подбутна Мкузе настрана и вдигна с мазолестите си ръце последното парче крокодилската плът.

Направи смело няколко крачки към пленника и спря да огледа грозното, изцапано с кръв лице. По-възрастните струтиомимуси изквичаха предупредително, но никой от хората, естествено, нито ги разбра, нито им обърна внимание. Наклонил глава настрана, португалецът преценяваше развързаната челюст и зъбите. Пленникът седеше на задните си крака, а морякът се извисяваше над него поне с метър.

Доволен, че е укротил звяра с поглед, той размаха парче месо близо до устата му. Тиранозавърът прие плахо предложената хапка от ръката на моряка, отметна глава назад и преглътна, проявявайки нещо подобно на пълно смирение.

Гуиамарес хвърли поглед към другарите си.

— Видяхте ли? Никак не е трудно. Вържи едно животно и то бързо ще се опитоми.

Изсумтя високомерно, но направи грешката да се обърне с гръб.

Преди да разбере какво става, главата на динозавъра се стрелна напред като змия и острите зъби проблеснаха. По това време някои от пиратите, вече отегчени, се отдалечаваха. Писъците на Гуиамарес обаче бързо ги върнаха обратно.

Мкузе и Треганг се спуснаха да помагат на пострадалия си другар. Ала щом разбраха къде е захапан, първоначалната им загриженост премина и те започнаха да се смеят неудържимо. Блакстрап се присъедини към веселбата; дори по лицето на обикновено мрачния Смигинс за момент се появи усмивка.

— Стой мирно, човече! — подвикна все още смеещият се Мкузе.

Свали ризата си и я нави. Пострадалият Гуиамарес не спираше да се върти, та се оказа доста трудно да закрепят импровизираната превръзка към обилно кървящата, но в никакъв случай не опасна за живота рана.

Свирепата захапка — за щастие не много дълбока — бе лишила португалеца от малко парче плът от задника му. Естествено, бе разкъсан и панталонът. Понеже от всички на борда на „Кондор“ Смигинс най-близко покриваше представата за лекар, го оставиха да се погрижи за пострадалия.

През цялото време младият тиранозавър стоеше и наблюдаваше. Леко залъга глада си, но в никакъв случай не се нахрани. Беше все едно дали поглъща крокодилско или човешко месо.

Томас пристъпи напред и хвърли на пленника останалото му от крокодилската опашка.

— Хайде, заповядай. Гледката си заслужаваше допълнителното. Ето ти още едно парче опашка.

Постъпката му предизвика нови смехове сред моряците.

Един-единствен от тях не се смееше, нито дори се усмихваше. Гуиамарес гледаше свирепо другаря си.

— Когато се измъкна оттук, ще ти навра главата в устата му. Тогава ще видим на кого му е най-весело.

Томас не се впечатли.

— Първо ще се наложи да ме хванеш, човече. — Бели зъби проблеснаха при широкото му ухилване. — А не знам защо си мисля, че скоро няма да се затичаш.

— Прав е — обяви високият Самюел. — Бъди благодарен за дребните неща, Гуиамарес. Извади късмет, че то изчака да си обърнеш главата.

Дивашки смях разцепи тишината и дълго не заглъхна.

От него нещастният Гуиамарес изпитваше несравнимо по-остра болка, отколкото от раната отзад. С много по-голяма охота бе готов да посрещне острието на сабя, вместо присмеха на другарите си, макар и добронамерен. Болката не бе чужда на португалеца. Половината от дясното му ухо липсваше — откъсна го куршум на разгневен търговец, на когото налетя при риф в Южнокитайско море. Впечатляващ белег се простираше в горната част на гърдите му — остави му го вече мъртъв моряк от холандски кораб за транспортиране на подправки.

Тези рани можеше да показва, да се хвали с тях. А с какво да се похвали сега? За щастие почти никой никога нямаше да види тази. Но той знаеше за съществуването й, както знаеха и повечето от братята му по оръжие. Колкото по-силно отекваше смехът им, толкова повече изгаряше душата му и разпалваше гнева му.

През нощта не успя да заспи — въртя се насам-нататък; добре, че дойде време да застане на пост. Луната, макар и в трета четвърт, не хвърляше кой знае колко светлина — безконечна верига облаци се стелеше по небесата.

Под бледата светлина едва успя да стигне до далечния край на лагера, където пленниците бяха вързани здраво за три големи дървета. Четирите гъвкави струтиомимуси спяха, опрели глави на гърбовете като кокошки. При приближаването му нито се събудиха, нито се разшаваха. Стори му се странно, но кой беше той, та да се замисля как спят странните същества?

Вторачи се в звяра, станал причина за унижението му. Китаецът го нарече дракон; динозавър — настояваше помощник-капитанът. Гуиамарес имаше наум още куп названия за съществото, повечето груби и обидни.

С измамно любезен и мил тон поздрави:

— Здравей, малко дяволче. Будно ли си? — Едното жълто око веднага се отвори; последва го и другото. — Да, така е добре.

Съществото, омотано във въжета, бе здраво вързано, но Гуиамарес предпочиташе да стои на разстояние. Веднъж вече го ухапа, помисли си той мрачно… Сега корабното въже пречеше на силните челюсти да се отворят. Звярът бе не само безопасен, но и безпомощен. Можеше да му направи каквото си иска — абсолютно всичко — и той няма да е в състояние да му се съпротивлява.

Но не смееше да действа, заобиколен от другарите си. Ако нарани само и една люспа от кожата на скъпоценния пленник, Блакстрап ще го хване, ще го върже и ще го даде за храна на следващото чудовище, което срещнат. Не. Независимо от желанието за мъст, стаено в сърцето му, налагаше се Гуиамарес да изчака подходящия момент.

Дотогава ще се задоволи да обмисля отмъщението си.

— Добре ли спиш? — Звярът не отговори. Но можеше да го гледа изпитателно, което и правеше. — Мразиш ме, така ли? Хубаво. Чудесно. Значи се разбираме един друг. Когато за последен път дойда при теб някоя нощ, няма да изпитвам никакво съжаление.

Превързаният му задник го болеше, но не колкото душата, страдаща от присмеха на другарите му.

Ходеше трудно, дори известно време щеше да накуцва. Нямаше нищо против. Всяка крачка щеше да му напомня за случката и да разпалва пламъка на омразата. Всяка шега по негов адрес щеше да укрепва решителността му.

Няма да е след дълго, повтаряше си той. Ще попаднем на подходящо място и време. Тогава…

— Мислиш се за много умен, а? Само изчака да обърна гръб. И сега ли се чувстваш умен — със завързани крака и уста, която не можеш да отвориш? Така ли е?

Гласът му леко се извиси, докато навираше дулото на пушката си в зурлата на тиранозавъра.

От гърлото на пленника се разнесе остро съскане. Гуиамарес не отстъпи и се ухили.

— Да, да, ръмжи! Бас държа, че пак ти се иска да отхапеш нещо от мен. Нали?

Погъделичка долната челюст на пленника. Давайки си сметка колко е безпомощен, той дори не пробва да го ухапе.

Португалецът отново го сръга с дулото.

— Виждаш ли това, дяволче? Това са моите зъби и хапят лошо. Следващия път няма да съм с гръб към теб. Следващият път аз ще хапя.

Бяха изключително близо. Почти очи в очи.

Пленникът помръдна напред, опитвайки се да бутне мъчителя си. Този път Гуиамарес имаше готовност и отскочи назад. Усмивката му стана по-широка.

— Много си бърз. Пъклено бърз. Майка ти е била кобра, чифтосала се е с тигър. Знаеш ли — виждал съм и двете животни в Индия. Убиват, но индусите се справят с тях. Умират така бързо от нож или куршум, както и всяка патка или фазан. — Усмивката му стана страшно зловеща. — Чудя се какъв ли си на вкус. Как ще го понесеш, когато аз те ухапя, а?

Някакъв шум го накара да се извърне рязко. Не допускаше да е капитанът. При желание Блакстрап спеше като мъртвец. Но онзи проклет и любопитен Смигинс постоянно се навърташе къде ли не и вреше дългия си нос където не му е работата. Лошото бе, че помощник-капитанът не просто изглеждаше умен. Той наистина беше умен. Види ли Гуиамарес толкова близо до ценната плячка, нищо чудно да го налегнат опасни предположения.

В продължение на няколко дълги минути португалецът изчака вцепенен появата на Смигинс, но стана ясно, че никой не го дебне и той се отпусна. Едва тогава се обърна за последен път към пленника.

— Ти се позабавлява. Съвсем скоро същото ще сторя и аз. Само почакай. В един момент никой няма да гледа, никой няма да е наблизо. Ще бъдем само ти и аз. И тогава куршумът случайно ще попадне в едно от гадните ти очи, а може и на още няколко други места. — За втори път пристъпи по-близо. — Погледни ме добре, дяволче. Запомни ме добре. Защото скоро ще те убия.

Сръга с дулото на пушката младия тиранозавър във врата. Той се отдръпна, като съскаше тихо. Ухилен злорадо и напълно доволен от срещата, морякът отиде да застане на пост.

Притикил ликуваше. Официално предизвикателство. И то от човек! Макар да не разбра и дума от казаното, действията и поведението му не оставиха никакви съмнения какви намерения има. Възрастен тиранозавър би възприел за глупост предизвикателството на хилавото човече — нещо не повече от забавно недоразумение. Но не и тя. Човечето бе на ръст колкото нея. Приема предизвикателството му и щеше да му отвърне подобаващо, стига челюстите й да не бяха завързани.

Сръгванията с дългата тръба само засилиха намеренията й. Обикновено я закачаха само други екземпляри от нейния вид или деца на сходни хищници. Тогава влизаше сериозно в схватка, но по всички правила на древни договорености. Поради темперамента на участниците понякога състезанията се превръщаха в кървави истории, но рядко имаха фатален край. Интересно е да види как ще реагира човек. Родителите й все повтаряха колко коварни били хората — не били особено силни, но често изобретявали изкусни оръжия, за сметка на дребния си размер.

Така да бъде. Тя е готова и дори нетърпелива, а схватката специално с този човек изглежда обещаваща. Ще натрупа опит, за да изгради характера си. Къде-къде по-интересно от безконечните приказки и уговорки, предпочитани обикновено от хората. Само да успее да освободи ръка или челюстите си и ще прегризе въжетата, които й пречат да изпълни желанието на човека.

Забеляза с какъв интерес я наблюдава един от малките струтиомимуси. Отвърна на погледа му. Малкото бързо се извърна и се престори, че отново заспива. Само да освободи челюстите си. Тогава за минути ще се отърве и от останалите въжета. Уви, коварните хора знаеха как да връзват здраво. Няма никакъв начин да се освободи.

Е, човекът явно изчаква подходящия момент за предизвикателството си. Защо и тя да не постъпи така? Седна на хълбоците си, затвори очи и се постара отново да заспи. Около нея екваториалната гора пееше познатата многогласна приспивна песен…

На следващото утро групата напредваше между дърветата. Мкузе спря и посочи.

— Странно. Вижте онези платна.

— Платна ли? — Анбая нададе радостен възглас и се втурна напред. — Лодки, търговия, хора!

— Почакай, човече! — опита се да го възпре Смигинс, но дребният моряк се оказа прекалено бърз за него.

През пролука сред дърветата се виждаше повърхността на обширно езеро. Точно там се вееха платна, но имаше нещо необичайно.

Нито проехтелият вик, нито отекналият малко по-късно кратък писък обясняваха каква е тази странност. Те само подсказаха, че не всичко е каквото изглежда. Колкото по-дълго бродеха из непознатата страна, толкова повече привикваха.

От храстите се появи Анбая и моряците го наобиколиха. Гледаше с широко отворени очи и дишаше на пресекулки.

— Не са лодки! — успя да промълви той. — Нито са лодки, нито са хора!

Дълбоко гърлено изръмжаване накара всички да се извърнат към просеката в гората. Смразяващият кръвта звук идеше от огромно чудовище, което свеждаше горната част на тялото си сред листата на короните. Отворените челюсти откриваха остри зъби, от които капеше слюнка. Други две същества — човек би ги взел за братята му — стояха зад него.

Триото напомняше динозаврите, които пиратите видяха да се хранят с мърша, или на съществото, което прогониха от заграждението си, изградено от кости. И все пак се различаваха от предшествениците си: по гърбовете им стърчаха големи сякаш кожени платна. Поддържаха ги кокалести триъгълни израстъци и наистина наподобяваха платната на малък кораб. При всяка крачка потреперваха леко. Когато чудовищата се снишаваха сред растителността, видими оставаха само „платната“. Именно това бе подвело Мкузе и Анбая.

Съществата имаха ужасяващ вид, но скоро стана ясно, че трябва да се пазят от нещо по-страшно. Близо петметровият „брат“ изсумтя. Разперили платна, зверовете насочиха глави към озовалите се сред дебрите мъже.

Спинозаври, разпозна ги Притикил. Тримата бързо щяха да се справят и с хората, и с пленниците. Дали ще дръзнат да нападнат и нея? Беше завързана, безпомощна и без защитата на възрастни. Не би се съпротивлявала дълго срещу израснал спинозавър. Но да падне в бой беше по-достоен начин да си отиде от този живот, отколкото да стои вързана като човешка бохча.

— Насам! Спасявайте се!

Мкузе се извърна и хукна към близките хълмове.

С извадена сабя Блакстрап отстъпваше пред новопоявилите се кошмарни същества.

— Мътна и кървава! Тия дяволи никога ли няма да ни оставят намира? Тези изчадия нямат ли си друга работа освен да ни тормозят?

Макар да побягна последен, не изоставаше от групата. Блакстрап съумяваше да се придвижва с впечатляваща за едрата си снага бързина. А и не възнамеряваше да изостави на хищниците с платна на гърбовете никой от придобитите с толкова труд трофеи; твърдо беше решил да ги отведе в безопасност, както и хората си.

Стисна здраво двата пистолета — не за да сплаши преследващите ги същества, които се напъваха да преодолеят възвишението край езерото, а за да респектира екипажа си.

— Първият, който изостави пленниците, ще стане храна за дракони… Не — за динозаври.

Като раздаваше удари наляво-надясно и сипеше страховити закани, той гонеше напред мъжете, дърпащи с въжета пленниците. И понеже заплахата от страна на капитана беше по-голяма, от който и да е звяр в гората, моряците дърпаха, теглеха и бутаха напред пленниците. Всъщност полагаха незначителни усилия, защото нито струтиомимусите, нито младият тиранозавър показваха желание да се задържат наоколо.

Успяха да се поотдалечат от тримата месоядни, но първоначалната преднина започна да се стопява, щом спинозаврите стъпиха на равна земя. Мъжете чуваха как тежките им стъпки се приближават зад тях.

— Добре е да намерим място, откъдето да ги нападнем, капитане — подвикна един моряк, пробивайки си път през растителността.

— Безполезно. — Макар да дишаше със затруднение, Блакстрап не се даваше на по-младите и по-пъргавите от екипажа. — Дори да повалим едно от чудовищата, няма как да се справим и с трите. Във всеки случай не с пистолети и пушки. Прекалено са бързи. Ще ни връхлетят в момента, в който спрем.

— Трябва да опитаме нещо, сър!

Смигинс, лишен от каквито и да било атлетични способности, едва се справяше. И други започваха да изостават. От самото начало беше ясно, че няма да избягат от преследвачите си, пригодени да ловят далеч по-бърза плячка от хората.

Анбая, който беше начело, отново изпищя. Този път обаче от силно вълнение, а не страх. Смигинс видя сред зеленината да се мяркат гранитни скали и положи всички сили да движи още по-бързо натежалите си като олово крака. Какво ли бе открил Анбая?

— Каньон, капитане! Още един каньон!

— В името на живота ви, туткави повлеканци, бързо влизайте там!

Хвърляйки поглед през рамо, Блакстрап видя как сред листата се провира тясна муцуна — достатъчно близо, за да го ухапе. Парчета мъртва изсъхнала плът бе полепнала по острите зъби, които едва не го сръфаха през кръста. Изпречило се дърво попречи на преследвача му, но само за миг.

Капитанът се извърна и стреля няколко пъти с пистолетите си, придружавайки всеки изстрел с ругатни. Куршумите само раздразниха първия спинозавър, ала неочакваните проблясвания и шума го объркаха и той изведнъж спря. Поради внезапното спиране второто чудовище налетя на първото. Платната и на двете щръкнаха. Докато се зъбеха едно на друго, паднаха на земята. Макар и настрани от краткото стълкновение, случката забави и третия спинозавър.

Непредвидената пауза се оказа спасителна за пиратите. Изведнъж забелязаха, че тичат сред палми и редки храсти, а не между гъстата растителност на екваториалната гора. Анбая трескаво им махаше, стъпил върху гладка скала с размерите на динозавър.

Каньонът, достатъчно широк и за преследвачите им, поне осигуряваше възможност за фронтална атака. Няма как да бъдат заобиколени, прецени Смигинс. Както и другия, през който минаха, и тук от двете страни се издигаха каменисти стени, а по земята се стелеше пясък. По такъв терен се бяга по-лесно — не губиш време да се взираш за щръкнали корени или скрити дупки.

Един от струтиомимусите се препъна и падна. Легнал, риташе с вързаните си крака, мъчейки се да се изправи, и не преставаше да квичи жално. Другите от семейството се скупчиха около падналия и независимо от якото теглене и ритниците на раздразнените пирати, отказваха да помръднат.

— Какво ви става, идиоти с идиоти? Накарайте ги да мръднат! — крещеше Блакстрап и трескаво оглеждаше каньона назад; за щастие не се долавяха признаци за преследване.

— Ами ако си е изкълчило крака? — провикна се Смигинс.

Нямаше никакво време да се провери. Все пак четирима мъже вдигнаха квичащото животно и като го придържаха помежду си, продължиха да бягат.

За късмет каньонът започна да се стеснява. Но дали беше за късмет? Ако стигнат до задънено място, никак нямаше да е добре, даваше си сметка Смигинс, без да спира да тича. Хвърли поглед към Блакстрап и разбра, че същата мисъл е осенила и капитана. И двамата си замълчаха, за да не паникьосат и без това разтревожените моряци.

Независимо че тук се тичаше по-лесно, те съзнаваха, че скоро ще бъдат застигнати, стига динозаврите да продължат преследването. И наистина — доста скоро иззад последния отминат завой се подаде главата на единия от тях. Между гладките стени отекна гневен вой и спинозаврите удвоиха усилията си.

— По-бързо! По-бързо! — крещеше Анбая някъде напред. — Каньонът се стеснява, капитане! Стеснява се.

Сърцето на Смигинс биеше лудо, а дробовете му горяха. Все пак намери сили за една мълчалива молитва към бога на геологията, който им помагаше в бягството. В момента им трябваше точно тесен каньон.

— Само дано не се окаже без изход — добави той шепнешком.

Стените, вече достатъчно приближили се една към друга, принуждаваха спинозаврите да ги следват в индийска нишка. За сметка на това пък се намираха много близо.

Един от тях стрелна глава в бързо стесняващия се отвор, докопа с уста десния глезен на ужасения Треганг и го повали. Дребният малаец правеше отчаяни опити да се задържи в пясъка и пищеше неистово към отдалечаващата се група. Смелият Мкузе се втурна назад и хвана другаря си за китките. Войнът от племето зулу заби пети в пясъка.

Оказа се безполезно. Треганг сякаш бе засмукан от парна лебедка, а не хванат от живо същество. С вой и ръмжене другите два спинозавъра се блъскаха в гърба на първия — искаха да изпреварят „брат“ си, но едрото му тяло задръстваше каменистия тунел. Трите месоядни се бутаха и дърпаха, а грубата им кожа се търкаше и къртеше камъчета от неотместващите се каменни стени.

Изведнъж Мкузе залитна назад и едва не падна. Спинозавърът бе изпуснал плячката си — Треганг се бе освободил. С широко отворени очи спасилият се моряк видя, че подметката на ботуша му е прерязана все едно с трион. От драскотината капеше кръв, но раната не бе сериозна.

Трескаво започна да се издърпва назад по гръб и се измъкна от обсега на свирепото чудовище. Пиратите не разбираха нищо от репликите, което си разменяха динозаврите, но ревовете бяха достатъчно красноречиви.

— Ще ви хванем и изядем! — повтаряха неспирно те. — Ще ви хванем и изядем, хора!

Само че вече нямаше как. Както и първият каньон, през който минаха, този също се бе стеснил — пътеката позволяваше да мине само един, най-много двама души наведнъж. Колкото и да се бутаха в масивните стени, спинозаврите не можеха да напреднат дори и с крачка.

Без да обръща внимание на предупрежденията на Смигинс, Блакстрап се върна по тунела и застана на няколко метра от разгневените хищници. Събра слюнка и се изплю презрително към тях.

— На ви, тъпи животни!

Вбесените спинозаври, разбира се, не говореха езика на Блакстрап. Поведението и тонът му обаче не се нуждаеха от превод. Месоядните подновиха усилията си: търкаха рамене в бездушните каменни стени, гневно размахваха ръце и нокти. Ала независимо от гнева им, беше невъзможно да продължат по-навътре.

Блакстрап плю втори път върху пясъка, обърна се на пети и с величествена крачка се отдалечи.

— Е, господин Смигинс — подхвана той, настигнал хората си, — излиза, че след като няма как да се върнем назад, трябва да продължим напред. Но първо ще си почина малко. Краката ми просто настояват за това.

С въздишки и одобрителни подсвирквания изтощените мъже се стовариха върху пясъка. И струтиомимусите бяха благодарни за отдиха.

Блакстрап отметна глава назад и се загледа в тясната ивица синьо небе над каньона. Гъсти облаци помрачаваха синевата — бяха тъмни и натежали от дъжд. Дали ужасната буря, докарала ги до тези брегове, отминаваше, или още набираше сила? Нямаше откъде да знае.

— Това е друг каньон, капитане — обади се Суарес с желание да завърже разговор.

— Виждам, идиот такъв.

Морякът направи нов опит: кимна към спинозаврите, запушили пролуката зад тях с телата си.

— Какво мислиш, че ще направят?

— Ще се отегчат и ще си тръгнат, предполагам.

— Нали не възнамеряваш да се върнем от там, капитане? — попита Мкузе напрегнато.

— Не ме ли чу какво казах току-що? Ще вървим напред, човече. Няма да стъпим в проклетата джунгла, освен ако няма друг път. Междувременно ще изследваме най-далечните места на сегашното си временно убежище, за да видим дали няма начин да се доберем до брега.

Засука мустаци.

— Да — промърмори един възрастен моряк. — Каква полза от златото, ако човек не може да го харчи? Ако ме питате — множко предизвиквахме късмета.

— Така е. Да се връщаме на кораба — подкрепи го бързо Самюел.

— Нали знаете какво казват за късмета? — Неколцина мъже се обърнаха към Гуиамарес. — Той е като кана с дупка на дъното. Можеш да пиеш от гърлото, но умният пие бързо.

— Какво мислиш, Смигинс? — Блакстрап приклекна до помощника си, изтегнал се изтощен върху пясъка. — Дали тази цепнатина прорязва цялата планина?

Смигинс се подпря на лакът и огледа тайнствения път, виещ се между камънаците.

— Има само един начин да разберем, капитане. Само един.

— Да. — Блакстрап го плесна по рамото и Смигинс трепна. — Ще бъде приятно да видим останалите си другари и старото корито.

Изтощените моряци нададоха уморен, но радостен възглас.

— Няма защо да бързаме, Брогнар.

Лицето на Блакстрап се свъси и той погледна помощника си.

— Какво искаш да кажеш с това, Смигинс?

Другият мъж извърна поглед.

— Просто тук има да се научи толкова много, капитане. Когато си тръгнем, кой знае дали ще успеем да дойдем пак.

— Хайде, хайде, Смигинс. Какви са тези приказки да не бързаме? — Копърхед погледна навъсено помощник-капитана. — Не те ли е грижа за живота ти?

— Разбира се. — Смигинс се надигна и изтръска пясъка от панталоните. — Искам да живея не по-малко от вас. Но искам също да науча колкото е възможно повече за това място, в случай че не се върнем.

— Какво толкова има да се научава? — изръмжа О’Конър. — Та ние сме пирати. Така гласи уставът на „Кондор“, който всички сме подписали. — Погледна осъдително помощник-капитана. — Включително и ти, господин Смигинс.

— Или — намеси се Уатфорд, заставайки опасно близо, — цениш науката повече от живота на честен моряк?

Смигинс разбра накъде духа вятърът — посоката никак не му се хареса — и побърза да се изясни.

— Не, не. Нищо подобно. — Посочи нагоре към каньона. — По-добре да не се задържаме тук, а да се придвижим, докато още е светло. Колкото по-бързо се махнем от това място, толкова по-бързо ще направим пари.

Усмивки замениха заплашителните изражения по лицата на двамата моряци.

— Звучи по-добре, Смигинс. — О’Конър се обърна към другите. — Ура за помощник-капитана, момчета!

Изтощеният екипаж нададе немощен възглас.

Уатфорд го тупна по гърба та чак разклати ребрата му и отиде да помага при животните. Малко по-късно кавалкадата, включваща и пленниците разбира се, пое, като остави зад гърба си три страшно вбесени, но безпомощни спинозаври. Забравили страха и защитени от масивните скали, пиратите се поразвеселиха и започнаха да измислят презрителни прякори на доскорошните си преследвачи.

Без да изостава от редицата, Смигинс постоянно поглеждаше през рамо. Какви ли скрити, екзотични земи се ширеха от другата страна на екваториалната гора? Какви чудеса се намираха там? Какви невероятни същества живееха в кристалните дълбочини или по другите брегове на езерото, което видяха? Дали бяха по-внушителни от видените досега?

На другарите му — прости моряци — им липсваше въображение, за да се питат или да ги интересува. Дори демонстриращият по-голям интелект Блакстрап не го беше грижа за никакво откривателство, щом няма начин да го превърне в злато.

Трябва да е доволен, реши той. Не просто се справиха, а оцеляха при срещата с чудеса, за каквито дори въображението му беше бедно. Смайващите им пленници — живи динозаври — щяха да превърнат всички моряци в богати мъже.

Някъде в далечината се чу гръмотевичен тътен и той погледна нагоре. Ако каньонът не пресича цялата планина, ще се окаже страшно неудобно място да те застигне порой, съзнаваше той. Но докато земята под краката им оставаше равна и плоска, увереността не го напукаше. Мекият топъл пясък, по който вървяха, се отразяваше благотворно на стъпалата му след трудния терен в екваториалната гора.

Не мисли толкова много, Пристър Смигинс, и ще ти бъде по-добре. Но колкото и да се стараеше, не успяваше да избяга от мислите си.

XVI

Пиратите прекараха спокойна нощ в недрата на каньона. Навсякъде се виждаха довлечени от периодичните потопи купчини дървета, наподобяващи гигантски клечки за зъби. От моряците се искаше само да ги съберат и да накладат огньове.

За пръв път откакто навлязоха в екваториалната гора, се чувстваха относително в безопасност. Никакъв хищник с опасни размери не би успял да се промъкне в каньона и да достигне лагера им. Ще спят сравнително удобно. Пясъкът беше мек и чист, ако не се брояха разни там буболечки. Никой не възразяваше да бъде ухапан от нещо, стига да е по-дребно от него.

Спасявайки се на косъм, те се бяха изтощили до крайност. С огромни усилия приготвиха нещо за вечеря и хапнаха. Независимо от всичко, неизменно предпазливият Блакстрап постави стражи и от двете страни на каньона — нещо изключително изненадващо за струтиомимусите.

С падането на нощта главният огън започна да хвърля сенки и отражения от силуетите на хората и динозаврите по каменните стени. Само приглушените разговори на моряците и откъслечен кикот след някоя шега нарушаваха пукота на дърветата в огъня.

— Какво мислиш, Смигинс? — О’Конър кимна към горния край на каньона, където Мкузе стоеше мълчаливо на пост. — Дали пресича цялата планина?

— И Блакстрап ме пита същото. — Помощник-капитанът се загледа в оскъдните звезди, проблясващи сред струпващите се облаци. — Няма как да преценим от тук. Допускам, че цялата верига от планини или поне тази част, където сме, е осеяна с каньони. Може само да се надяваме, че този прекосява цялата планина.

Притикил слушаше разсеяно как разговарят хората. Сред всички обитатели на Динотопия те имаха славата на най-приказливи и на най-малко действащи.

Думите им не означаваха нищо за нея. Макар и бъбриви, тя знаеше, че не са изцяло безполезни. От нейното племе бяха споделяли колко са вкусни — стига да ги хванеш. Трябва обаче да се внимава заради всичките им малки костички.

Обърна се и се загледа в струтиомимусите. Едно от малките забеляза погледа й и леко потрепери. Тя се усмихна. Така трябваше да бъде. Въпреки дългата история на цивилизацията в Динотопия, тя още не бе заличила напълно наследствената памет.

В сегашните модерни времена рядко ставаха убийства. Не се налагаше карнозаврите от Дъждовния басейн да ловуват. Не и след като старите и умиращите от цивилизованите райони сами идваха в басейна, за да издъхнат тук. Беше взаимноизгодно споразумение: позволяваше на хищниците да оцелеят, без да убиват, а на обитателите на цивилизованите земи не се налагаше да копаят гробове с размерите на кораб.

Ала ловният инстинкт оставаше силен у Притикил и нейния вид. Макар тя и връстниците й да го задоволяваха само под формата на игра, уменията им правеха силно впечатление.

Сви се тихо в омотаващите я въжета, за да съхрани силите си и притвори очи, докато остана да се вижда само тънка жълта ивица. Така е по-добре, помисли си тя. По-добре живот на свобода, отколкото ограниченията на град или ферма. Какво да правят себеподобните й с капаните на цивилизацията? Каква нужда имат от морал и книги? Те оставаха верни на дивите си предци, независимо от споразуменията за преминаващите конвои през Дъждовния басейн.

Ще продължи да чака. Челюстите я сърбяха; копнееше да се освободи от задушаващите я въжета. Когато настъпи подходящият момент — а тя не се съмняваше, че той ще настъпи — ще нанесе своя удар. Ще им покаже на какво е способен дори малък представител на нейния вид, когато го предизвикват.

— Виж как се е стаил като заспала акула. — Старият Ръскин посочи към най-ценната им плячка. — Да си помислиш, че е мъртъв — толкова неподвижно стои.

— Не и този. — Чумаш бе запалил последната си пура и пушеше доволно. — В момента дори не спи.

Ръскин се взря по-внимателно. Макар и стари, очите му виждаха превъзходно.

— Грешиш, индианецо. Здравата е заспало.

— Така ли мислиш? — изсумтя Чумаш. — Иди и целуни Големи зъби. Тогава ще видиш дали е заспал.

Смукна отново от пурата.

— Няма никакво значение. Здравата е вързан. Португалецът направи грешка, че застана близо, когато челюстите му бяха свободни.

Чумаш кимна и подхвърли:

— Ако го тормозиш прекалено, кап’танът и теб ще ухапе. Струвал десет хиляди американски долара. Така чух помощник-кап’танът да казва.

Ръскин леко подсвирна.

— Все пак попаднахме на странно място и се занимаваме със странни неща, дори да става дума за толкова много пари. Не ми харесва тук.

— Да — съгласи се индианецът. — Ти принадлежиш на морето. Аз принадлежа на високите гори. Но въпреки това сме заедно тук за злато.

— Така е — потвърди Ръскин и се почувства малко по-добре. При мисълта за злато стените на каньона не му се виждаха чак толкова тесни. За разлика от мнозина той щеше да се почувства малко по-спокоен, когато отново зърне любимия си океан. — За злато.

По време на придвижването им на север следващата сутрин пръв Уатфорд забеляза характерната природа на страничен каньон. От зазоряване бяха минали край доста такива разклонения. Няколко пъти Блакстрап изпраща хора да ги изследват, но те се връщаха най-много след час и неизменно докладваха, че разклоненията — подобно на капиляри, плъзнали от вена — се стесняват и стигат до непроходими цепнатини. Съобщенията вдъхваха увереност на Смигинс, че те следват основен каньон, който най-вероятно пресича цялата планина.

Страничният каньон привлече вниманието на Уатфорд с по-особения цвят на почвата там. Поколеба се за миг и реши да посочи на Блакстрап.

— Сър, вдясно, в страничния проход, има нещо.

— Какво, човече?

Приковал очи напред, Блакстрап не се извърна. Независимо че в тесния каньон лежеше постоянна сянка, продължаваше да е горещо и влажно. За това си имаше обяснение, естествено: от едната страна се намираше Дъждовният басейн, от другата — Северните полета. Появяващият се от време на време бриз бе добре дошъл. В момента обаче бе истинско мъртвило и Блакстрап се потеше обилно.

— Ами виж пясъка и камънаците там, капитане.

Уатфорд бе от Корнуол, което отчасти обясняваше интереса му към камъните.

Блакстрап хвърли бегъл поглед надясно.

— Е, може и да са малко по-тъмни. Какво ни интересува това?

— Не съм сигурен, сър, но нещо в цвета ми напомня, че съм го виждал и преди. Само дето не се сещам какво е.

— Или се сещай бързо, господин Уатфорд, или си прехапи езика. Прекалено горещо е за безсмислено бъбрене.

Без да се смути, морякът се откъсна от групата и припна до устието на разклонението. Спря при по-тъмните пясъци и разрови земята с пета. Колкото по-дълбоко копаеше, толкова по-тъмна ставаше почвата, докато накрая премина почти в черно.

Томас махна да го подкани.

— Хайде, човече! Защо си губиш времето?

— Няма да те чакаме — подвикна друг.

Само Смигинс прояви известен интерес и отиде да види какво прави морякът. Той оглеждаше земята внимателно, търсеше нещо необичайно.

— Какво има, Уатфорд? Какво мислиш, че виждаш?

— Не съм сигурен, господин Смигинс. Само предположение, загатнато така да се каже.

— За какво, господин Уатфорд?

— Предимно калай, сър. Но и други неща.

— Е, на борда на „Кондор“ е пълно с канчета и плоски бутилки. — В иронията на помощник-капитана не прозираше злоба. — Защо не запазиш любопитството си за друг път?

— Май си прав, сър. — Уатфорд вдигна крак и изтърси пясъка от ботуша си. — Но съм виждал такова нещо по родните си места, кълна се.

С това всичко щеше да приключи и скоро да бъде забравено, ако Смигинс не се бе подхлъзнал — докато се извръщаше — и тупна на земята. Моряците, свидетели на непохватността му, гръмко прихнаха.

— Внимавай къде стъпваш, Смигинс — провикна се един. — Още не сме се върнали на кораба.

— Да — додаде друг. — Земята тук не се клати.

Смигинс падна по задник и ножницата на камата му потъна в пясъка, от което се получиха ярки проблясвания. Именно тези проблясвания на слънчевата светлина улови окото на Уатфорд, докато му помагаше да се изправи.

В такъв вид камъни ще да е предимно слюда, помисли си Смигинс. Или най-многото кварц. Очите му обаче се присвиха, докато се взираше в мястото, където потъна ножницата. Проблясването бе някак различно: по-ярко и по-концентрирано.

— Капитане — провикна се той, прикляквайки, за да погледне по-добре, — най-добре да дойдеш насам.

— Защо? — изръмжа Блакстрап. — Това е само мръсен пясък, Смигинс. Знаеш, че мразя да си губя времето в безполезно ровичкане.

Помощник-капитанът стържеше с камата там, където ножницата проблесна. Колкото повече от чернилката отстраняваше, толкова по-голямо ставаше мястото, което отразяваше слънчевата светлина. Сега вече бе сигурен, че не е слюда или кварц. Под острието материалът бе мек.

Някаква сплав, помисли си той, но сърцето му заби по-учестено.

В следващия миг Уатфорд вече ровеше трескаво с нож земята до него. Лицето му сияеше.

— Не е никакъв калай, сър. Господи — нищо подобно.

Като държеше въжето, метнато през врата на най-едрия струтиомимус, Мкузе спря от любопитство и подвикна на внезапно съсредоточилите се мъже:

— Хей, вие двамата, да не сте намерили нещо?

— Червеи — обади се Самюел. — Двамата ще ходят за риба.

— О, определено, господин Самюел — отвърна Уатфорд. — И по-добре се дръж добре с мен, иначе няма да ти дам нищо от улова.

Един по един цялата група се върна при трескаво копаещия помощник-капитан и другия моряк. Блакстрап страшно се разгневи заради забавянето, но като видя какво са открили двамата мъже, омекна.

— Кълна се във всички морски стихии — това е сребро. Няма какво друго да бъде.

Гневът му бързо се стопи и той се хвърли да копае, редом с изпадналите в екстаз мъже. Скоро между стените на каньона закънтяха възгласи на възторг.

Пленените струтиомимуси и младият тиранозавър наблюдаваха напрегнатата дейност, силно озадачени за какво е цялата врява.

Блестящите метални тухли, които мъжете изравяха, определено бяха необичаен материал за пътна настилка, но какво предизвикваше трескавата възбуда на тези хора? Картината само дозасили убеждението на Хисаулук, че похитителите им са умствено нестабилни.

— Вижте ги — възкликна Трил. — Всички ли полудяха, мамо?

— Възможно е тези да са били луди от самото начало, дъще.

На Шремаза й се искаше да прегърне детето си, но й пречеха въжетата, с които бе здраво омотана. Недалеч, също стегната във въжета и зорко следена от няколко пазачи, Притикил не обръщаше внимание на детинското поведение на околните.

Към голите ръце, с които мъжете възбудено отстраняваха натрупаните наноси, се присъединиха саби и ножове. Съблечените ризи се превръщаха в парцали за лъскане. Не след дълго разкритата повърхност бе значителна. Резултатът от усилията им се оказа забележителен: яркото отражение на слънчевата светлина принуди неколцина със светли очи да извърнат глави и да изтрият сълзите, стичащи се по небръснатите им бузи.

— Вижте. — Смигинс прокара острието на камата си по линиите в паважа. — Тухлите са били излети тук. Не са споявани с хоросан, а са лети!

— Колко дебела смяташ, че е настилката, Смигинс?

Очите на Блакстрап сияеха алчно.

— Няма начин да разберем, ако не покопаем малко, капитане. — Вместо да се съсредоточи върху впечатляващата, макар и относително малка разчистена повърхност, помощник-капитанът насочи вниманието си към вътрешността на страничния каньон. — В момента повече ме занимава колко е дълга, а не колко е дебела.

Те разчистваха тънкия слой пясък със саби и брадви и проследяваха пътя на среброто. Малкият каньон се виеше на изток, а сребърната настилка под краката им не показваше признаци, че свършва.

След значително разстояние, вместо да се стесни, както бе ставало при други подобни случаи, пасажът започна да се разширява. Сега сребърното покритие стигаше от стена до стена. Пристъпваха предпазливо, защото пътеката стана достатъчно широка. По нея можеха да минат някои огромни хищници, от чието нежелано внимание наскоро се спасиха. Среброто под краката им обаче разсейваше всякакви тревоги. Нагоре към небесата се бяха устремили палми, но не се забелязваше растителността, характерна за екваториалните гори.

— Предполагам, че е никел — промърмори Смигинс.

— Какво, господин Смигинс?

Блакстрап говореше необичайно спокойно — откритието се оказа смайващо дори за него.

— В сплавта. Чистото сребро е много меко за настилка на път, дори да не е натоварен с тежко движение. А никелът е достатъчно здрав, за да придаде якост.

Колкото повече напредваха, толкова повече се разширяваше каньонът и накрая се превърна в булевард, който щеше да направи всички моряци по-богати, отколкото някога бяха сънували.

— Толкова много сребро… — мърмореше Блакстрап. — Дори конквистадорите не са взели толкова от Новия свят.

Вик накара и двамата да вдигнат поглед. Като откривател на невероятния път, Уатфорд бе получил привилегията да върви начело. В екваториалната гора би било равно на самоубийство, но тук се считаше за чест.

— Е, какво ли откри с острия си поглед нашият приятел от Корнуол? — Златните зъби на капитана проблеснаха в широка усмивка. — Хайде, момчета. Господин Уатфорд ни вика, а щом той ни вика, мъдрият ще го последва.

Затичаха се леко; въпреки досадните въжета, пленниците не се затрудняваха да ги следват. Взеха остър завой в широкия вече каньон и се озоваха пред стена. Семпла, но солидна конструкция преграждаше каньона. Беше около петдесет сантиметра дебела и шест метра висока, изградена изцяло от тухли. В самия център на съоръжението зееше огромен отвор, а увесените месингови панти показваха къде е стояла някога дървената врата, отдавна вече изгнила.

Месинг покриваше прашните мръсни тухли, за да ги предпазва от разложението на природните стихии.

— Чудя се защо точно месинг — промърмори Блакстрап, пристъпвайки към реликвата на непозната цивилизация. — Сигурно са имали източник с неограничено количество.

— Месинг… — Смигинс придоби доста необичайно изражение дори за него. — Ако е месинг, щеше да е на петна като среброто. Освен ако някой тук не е посветил целия си живот да го лъска.

Фактът направо ги порази — в продължение на няколко минути закоравелите опитни пирати дори не осъзнаваха на какво са попаднали. Едва когато Блакстрап се опита да разхлаби тухла от мястото, където някога е стояла древната порта, действителността ги осени със силата на чук, стоварил се върху главите им.

Капитанът направо загуби дар слово — за пръв път през дългото време, откакто Смигинс го познаваше. Снажният мъж седна на твърдата земя, нежно хванал тухлата с две ръце. Вдигна глава и мълчаливо плъзна поглед нагоре по стената. Половин метър дебела, шест метра висока, а колко е широк каньонът на това място предстоеше да разберат. С изключение на отвора, където се е издигала портата, солидната преграда препречваше целия път.

— Какво има, капитане? — попита Томас.

— Да, капитане, какво има? — попита наблизо застаналият Самюел, по чието лице се четеше и любопитство, и загриженост.

— Какво има ли? Ха, нищо няма, господин Самюел. — Блакстрап огледа мъжете. — Нищо няма. Ще бъдеш ли така добър да вземеш това от мен, Самюел?

При тези думи той хвърли тухлата към моряка. Онзи я хвана с лекота и… изкрещя, когато се изплъзна между пръстите му и се стовари тежко върху десния му крак. Независимо от защитата на ботуша нещастникът се свлече на земята от острата болка, ала тя премина почти моментално.

Тухлата бе направена изцяло от злато.

Стената бе изградена от напълно еднакви тухли.

Следователно стената…

… Мъжете се юрнаха да копаят — удряха по преградата с всички налични инструменти: ножове, саби, брадви, приклади на пушки, дори куки за лов на китове на часа бяха пуснати в употреба. Измъкнаха втора тухла — оказа се еднаква по тежест с първата. В това време Смигинс търпеливо дълбаеше тухлата, извадена от капитана. Искаше да се увери, че наистина цялата е от злато, а не, например, позлатено олово.

— Без да съм златар, предполагам, че е осемнадесет карата — обяви той най-накрая. — Пробата, разбира се, може да варира от тухла до тухла.

— О, разбира се, господин Смигинс, разбира се — отвърна Блакстрап през стиснати устни. — Ще разрешим проблема. — Отново изгледа екипажа си. — Всичко под четиринадесет карата ще използваме за баласт!

Мъжете нададоха радостен вик.

— Хей — провикна се Чумаш. — Някой вижда ли Уатфорд?

— Да… — Смигинс остави с усилие малкото съкровище настрана, — къде е Уатфорд? Защо не е тук, с нас? В края на краищата той е законният откривател на съкровището. — Хрумна му нещо и пак насочи вниманието си към стената. — Какво е това място? Кой е построил тази стена и защо?

Блакстрап не беше съвсем без образование.

— Древни обитатели на Атлантида, може би. Или на Лемурия. Шумери. От някоя полузабравена цивилизация на света. — Положи собственически ръка върху невероятната преграда. — А сега е наша. Къде ще заживееш с твоя дял, господин Смигинс? Аз мисля да купя двореца Уоруик. Или половината графство Девъншир.

— Не знам. — Помощник-капитанът бе направо замаян. — Не съм мислил толкова надалеч.

— Знаеш ли какво означава това, капитане?

Блакстрап се обърна към моряка, който бе заговорил.

— Какво, Гуиамарес?

Той се приближи и кимна мълчаливо към пленниците, демонстриращи абсолютно безразличие.

— Значи, че тези животни не са ни нужни повече. Защо да си правим труда да продаваме живи същества за злато, когато вече разполагаме с повече злато и сребро, отколкото е тонажът на кораба?

— Португалецът говори умно — съгласи се Самюел.

Смигинс се отърси от замайването си.

— Трябва да ги вземем с нас, капитане! Те струват повече от злато. Стойността им за науката не може да бъде изчислена.

— Наука! — Тонът на Гуиамарес изразяваше дълбоко презрение. Прокара ръка по златната стена. — Науката ти ще ни направи ли по-богати от това?

Не, помисли си помощник-капитанът, но ако й дадеш и най-малък шанс, ще те направи много по-умен, глупако. На глас обаче каза:

— Нямаме с какво да отнесем златото. А животните се придвижват сами. Защо не ги заведем до кораба? После ще се върнем с чували и торби.

— Нямаме с какво да го носим ли? — Мустаците на Ръскин потрепериха. — Ха, та аз съм готов да го нося със зъби.

Неколцина мъже прихнаха.

— И още — продължи Смигинс отчаяно, — ще платя за тях от моя дял.

Този път думите на помощник-капитана предизвикаха одобрителни възгласи, а не смях. За екипаж от пирати разпределението на плячката представляваше важна част от работата и мъжете приеха предложението сериозно.

— Честно е — отбеляза Блакстрап и на практика благослови предложението. — Макар да ми се струва, че тукашната жега ти влияе зле, господин Смигинс. Но щом настояваш, вземи си животните. Нека ти донесат толкова удовлетворение, колкото твоят дял ще донесе на нас.

Мъжете се разсмяха отново.

Предпазлив, Хисаулук наблюдаваше палячовщините на екипажа. Откриването на стената предизвика неописуема радост. Дори животът му да зависеше от това, не разбираше защо. Определено това бяха най-особените хора, стъпвали някога в Динотопия. Щом пазачите извърнаха поглед, той направи опит да разхлаби въжетата, но безуспешно. В този случай човешкият палец би му бил от огромна полза.

— Е, моят товар поне ще тежи по-малко — посочи Смигинс.

Гуиамарес не се предаваше лесно.

— Помощник-капитанът прави щедро предложение, но дали неговият дял от златото ще бъде достатъчен, ако се наложи да пренасяме смрадливите животни през целия Южен океан? — В очите му блесна злорадо пламъче. — И нещо друго — има ли сред нас човек, който да не копнее за хапка прясно месо? Аз самият съм ял месо от костенурка, игуана и змия. Ако и тези тук имат такъв вкус, ще се окажат наистина чудесна храна.

Мкузе изгледа струтиомимусите изпитателно.

— По-скоро ще бъде като месото на щраусите, но и то става за ядене.

— Вече разполагаме със злато — обади се някой. — Редно е да отпразнуваме събитието.

Преди и другите от екипажа да подкрепят предложението, преди истински разтревоженият Смигинс да се намеси по-решително, се чу вик. Изчезналият Уатфорд се обаждаше.

— Ха, какво ли е открила този път неспокойната му душа? — Блакстрап надникна през процепа, затулван някога от отдавна изчезналата порта. — Възможно ли е да става въпрос за втора стена?

— Не е възможно, кап’тане — заяви убедено О’Конър. — Няма начин някъде да има повече злато от това тук.

— Е, все пак да отидем да видим. Лично на мен все повече започват да ми харесват откритията на господин Уатфорд.

— Извини ме, капитане — обади се Гуиамарес, — но какво ще стане с нашето пиршество?

Блакстрап изгледа последователно Смигинс и португалеца. Мислите му в момента обаче бяха заети с настойчивия, макар и скрит Уатфорд.

— Засега няма да убиваме нищо. По-късно ще разполагаме с достатъчно време да уредим въпроса.

— Но, капитане…

— В момента това е моята дума, господин Гуиамарес. — Блакстрап говореше с изключително мрачен тон. — Възразяваш ли?

Разочарованият Гуиамарес се отдалечи, мърморейки под нос.

— Не, капитане. Не възразявам.

Мъжете наобиколиха пленниците и в плътна група минаха през отвора. Пътьом се възхитиха от правата линия и прецизността на издигнатата кой знае кога и от кого стена. Водени от отекващите викове на Уатфорд, напреднаха в каньона — той вече се бе разширил достатъчно. Приличаше на подземна долина.

Виковете на Уатфорд ставаха по-силни — значи се намираха съвсем близо до Корнуолския потомък. В широкия пасаж се появи нов остър завой. Завиха и… се заковаха намясто, слисани от гледката.

Истинско щастие е, прецени Смигинс, докато зяпаше безмълвно заедно с другите, че облаци покриват небето, иначе всички положително щяха да бъдат заслепени.

Компактната маса от сгради и съоръжения ни най-малко не нарушаваше привлекателността на изумителната картина. Надвиснали сиви и червеникави скали обрамчваха комплекс от храмове и помощни постройки, устремени към небесата. Спретнати алеи се простираха между пирамиди с изсечени стъпала, обществени сгради с колонади и по-скромни едноетажни къщи, служили някога за жилища на местните владетели. Смигинс разпозна множество архитектурни стилове: египетски, древногръцки, китайски, личаха дори прийоми от строителството на инките. Сложната смесица от стилове действаше донякъде объркващо, но преди всичко въздействаше страхотно.

Моряците обаче проявяваха интерес не към самото строителство, а към материала.

Повечето сгради бяха от същите монолитни златни тухли като стената, през която минаха. При други — златните тухли се редуваха със сребърни. Вероятно са били къщи на бедняци, мерна се в ума на смаяния Смигинс. Времето бе оставило неумолимия си разрушителен отпечатък навсякъде, но доста от украсите и орнаментите стояха непокътнати и бяха по-примамливи дори от смайващите монолити.

Потресените пришълци вървяха мълчаливо по сребърния булевард между основните сгради и накрая спряха пред най-голямата и сложна конструкция в долината.

Колони с барелефи и изящно моделирани скулптури украсяваха предната част на храма. В повечето случаи бяха изобразени хора, но редом с тях имаше и големи, и малки същества — все непознати за моряците. Именно Смигинс им обърна внимание, че някои от тях приличат на съществата, каквито вече бяха срещнали в тази страна, както и на пленниците им.

Колоните бяха от монолитни блокове малахит, барелефите — от аметисти, топази, хризопрази и тюркоази. За моряците на „Кондор“, предимно прости люде, избрали по неволя този начин на живот, беше извън рамките на възможното да възприемат богатството, пред което се намираха.

— И като си помисля — смотолеви О’Конър, — че не исках нищо повече от живота, освен удобна къща в Дъблин.

— Защо да разсъждава толкова на дребно човек? — Суарес стоеше до него, зяпнал скъпоценните колони. — Купи целия Дъблин.

Златните стени зад опасаната с колони веранда бяха инкрустирани с огромни квадрати яспис, ахат, халцедон и опал.

Иззад най-близката колона се показа ухиленият Уатфорд.

— Е, момчета, какво мислите? По мое мнение Бъкингамският дворец е жалък в сравнение с тази селска къщурка.

Блакстрап се загледа зад енергичния моряк. Панели от тънък нефрит пропускаха светлина през покрива на широка веранда, а идеално кръгли отвори, покрити с кристал, служеха за прозорци на конструкцията.

— Ти ще получиш допълнителен дял за това, господин Уатфорд. Колкото до мен, амбициите ми се промениха. Няма да си купя графство, а цяла страна. Ако чуеш някоя да се продава, господин Смигинс, обади се. А ако купиш някоя до нея, ще се окажем съседи.

Изкачиха последните златни стъпала, украсени с оникс и се озоваха пред триметрова врата от кварц, обсипана с рубини, сапфири и перли. Зашеметени от откритите богатства, те побутнаха крилата й, които се разтвориха към вътрешността на храма.

Макар и от същите скъпоценни материали, помещението се оказа изненадващо скромно. Липсваха всякакви мебели и като се изключат няколко разхвърляни скулптури, основната зала бе празна. Подът представляваше сложна мозайка, изобразяваща различни животни. На всички, освен на Смигинс, те се сториха непознати и кошмарни. Самите късчета на мозайката провокираха повече коментари, защото представляваха полускъпоценни камъни.

Смигинс изучаваше пода, без да обръща внимание на потропващите ботушите върху гладката повърхност.

— Според мен това представлява историята не само на тази страна, но и на живота на земята.

— Зарежи тези приказки, Смигинс. — Йохансен също разглеждаше съсредоточено изящно оформената повърхност. — Няма изображение на Потопа, така че всичко е измислено.

Смигинс предпочете да не отговори, сигурен че единствен сред тях е чел наскоро написаното от Дарвин и Уолас.

— Виж как изпразват душите си чрез очите — прошепна Шремаза на партньора си. — Напълно са зашеметени, макар да не разбирам от какво.

— Има шанс да ни забравят. — Хисаулук не обръщаше внимание на заобикалящото ги великолепие. — Не ми харесва тук. Студено е.

Вероятно и пиратите го усетиха. Наближаваше залез-слънце и никой не бе склонен да прекара нощта в уязвимия, тайнствен храм. Поеха обратно по пътя, по който дойдоха, минаха през вратите и поспряха да изчоплят с ножове скъпоценни камъни от барелефите.

Преди да падне мрак, Смигинс запали огън на златната веранда; Копърхед успя да събере цяла шепа скъпоценни камъни; Томас засвири карибска мелодия на свирката си, а друг моряк, въодушевен от богатството, затанцува за развлечение на другарите си.

Мъжете дъвчеха сухоежбината — сега не им се струваше толкова безвкусна — и в надпревара крояха грандиозни планове какво ще правят с новопридобитото несметно богатство. Томас и Андреас извадиха за забавление няколко тухли от храмовата стена и направиха огнище от чисто злато до огъня на помощник-капитана. Никак не беше трудно да поддържат огъня — наоколо се валяше предостатъчно изсъхнала растителност и само чакаше някой да я събере.

Блакстрап не виждаше причина да пази повече медицинския грог; великодушно нареди на Смигинс да отвори шишето и да отмери доза за всеки. Количеството не стигна, за да се напият, но приповдигна значително и без това доброто настроение на мъжете. Ръскин измъкна свирката си и се присъедини към Томас. Скоро верандата на храма се изпълни с весели моряшки песни. Дори Блакстрап не възрази някои да пострелят с пушките, та да отпразнуват събитието.

— Танцуват отвратително. — Шремаза наблюдаваше как хората се местят наляво-надясно. — Няма да ги допуснат дори на най-обикновен фестивал.

— Чувам фойерверки, но не виждам светлините. — Трил се приближи до майка си. — Къде са красивите цветове?

Хисаулук се загледа как един от мъжете насочва пушка към небето и изстрелва няколко куршума.

— Шумни са, но не са познатите ни фойерверки. Излизат от дълги тръби, но няма цветове. Също както и животът на тези хора вероятно е лишен от цвят.

Както обикновено Притикил не обръщаше внимание на семейния разговор. Дори да умееше да говори на езика на струтиомимусите, не би се включила. Не обръщаше внимание и на гърмежите от човешките играчки.

Гуиамарес положително не би участвал така сърцато в празненството, ако знаеше, че чифт блеснали жълтеникави очи следят внимателно всяко негово движение.

XVII

През последния час Крукай боботеше като заплашителна буря. Уил знаеше, че тиранозавърът е озадачен и ядосан.

Прекараха по-голямата част от утрото в безцелно блуждаене из екваториалната гора. Дирята на натрапниците бе съвсем избледняла — дори чувствителното обонянието на огромните месоядни не я долавяше. И нищо чудно — многократно се изляха обилни дъждове, а пришълците бяха пресичали и на няколко пъти потоци. Уил дори се изненада, че макар и посветени в проследяването, тиранозаврите бяха успели да стигнат дотук.

От мястото си горе върху голямата глава той погледна надясно и надолу.

— Какво казва?

Чаз, когото Шеторн държеше здраво до гърдите си, зарита с крака и се опита да извърне глава.

— Уил Денисън, ти какво си въобразяваш? Че нямам какво да правя, освен да вися и да ти превеждам, когато ти скимне?

— Е, имаш ли?

Уил изчака, но не получи отговор — протоцератопсът нямаше какво да каже.

— Сигурно си прав. Крукай твърди, че са изгубили дирята. С времето е избледняла и не са в състояние да я следват. Не знаят накъде да поемат.

Уил се огледа.

— Според мен е най-добре да продължим на изток, така че планините да са ни отляво. Аз бих постъпил така, ако бях странник, попаднал тук, и търсех път да изляза.

— Да, ти би постъпил така, но ти познаваш опасностите на Дъждовния басейн. А натрапниците нямат представа за тези неща. Защо, например, да не са поели на юг през басейна?

В прегръдките на женския тиранозавър протоцератопсът приличаше на огромна попова лъжичка.

— През последните два дни следата им водеше към подножията на хълмовете и откакто нашите приятели я надушиха, не се е отдалечавала особено от планините. Не е ли по-разумно да се предположи, че ще се придържат към избраната посока, вместо изведнъж да я сменят?

Вкопчена удобно във врата на Шеторн, Кеелк им изписука нещо. Обръщаше се фактически към Чаз, защото единствен той разбираше говора й, но гледаше Уил. Има страшно красиви очи, помисли си той. Впрочем, това важеше за всички струтиомимуси.

— Иска да знае какво става и защо се колебаем. — Чаз погледна към човека за помощ. — Какво да й кажа?

— Истината — отвърна Уил.

Шеторн изчака Чаз да приключи с обяснението и пусна серия от сонорни изръмжавания. Протоцератопсът отново преведе.

— Било добре да намерим дъщеря й в добро здраве. — Чаз леко потрепери. — Напълно съм съгласен. Не изпитвам никакво желание да наблюдавам тиранозавър, изпаднал в бяс.

— Нито пък аз. — Уил се облегна удобно и хвърли поглед от високо. — Все пак трябва да открием дирята. Оглеждам се за следи от стъпки и счупени клони.

— Стъпките ще помогнат — съгласи се Чаз. — Но не само хората чупят клони.

— Да, вярно. — Уил посърна леко. — Е, не забравяй, че съм новак. Свикнал съм да гледам за следи от по-високо. — Наведе се настрани. — Човек би си помислил, че като са толкова много, трябва да са оставили някаква следа.

Чаз преведе за Кеелк, после преведе думите й.

— Земята, според нея, е прекалено мокра и мека. Не знам как ще…

Дълъг, остро пронизителен шум го прекъсна. Проехтя сред дърветата и се отрази в скалите; последва го още един и още един.

— Странен гръмотевичен тътен — отбеляза Чаз.

Шеторн изръмжа враждебно.

— Кажи й, че не е никакъв гръмотевичен тътен.

Уил изпита едновременно вълнение и тревога. Вълнение, защото разбра в каква посока да поемат; тревога, защото се притесняваше какво ще заварят, когато стигнат.

Малцина от хората могат да стоят изправени уверено върху главата на тиранозавър, да засенчат очи с ръка и да оглеждат заобикалящата ги природа. Уил обаче се справяше. Не само че не изпитваше страх от височините, но притежаваше и отлично чувство за равновесие. Докато оглеждаше екваториалната гора и се опитваше да надникне отвъд дърветата, острият шум се чу отново. Тялото под него трепна леко и той тутакси разпери ръце, за да не падне.

— Крукай иска да знае какво е това — обади се Чаз, — и честно казано, същото важи за мен.

— Изстрели. Това са изстрели.

— Какво означава „изстрели“?

С изключение на историците никой в Динотопия нито беше чувал за пушки, нито имаше представа за предназначението им.

Уил внимателно обмисли отговора. Тиранозаврите и без това бяха достатъчно напрегнати.

— Възпроизвеждат нещо като фойерверки.

— Фойерверки ли? — В положението си, което страшно го унижаваше, преводачът направи опит да погледне Уил, но не успя. — Защо хората, които търсим, ще пускат фойерверки в Дъждовния басейн?

— Защо аз трябва да гадая за мотивите им? — отвърна Уил бързо. — Възможно е да празнуват нещо.

Дано да празнуват, помисли си той трескаво, а не да стрелят по някой от пленниците. Постара се да не си представя какво ще стане, ако попаднат на натрапниците и открият, че са наранили малката Притикил или са й сторили нещо по-лошо. Знаеше, че в такъв случай съчувствените думи няма да успокоят разгневените тиранозаври. Сети се за договореността им и неволно усети колко здрав е черепът, върху който стои.

Връхлетяха го тревожно-объркани мисли: ще избягат при първа възможност; ще намерят начин да се изкачат на скалите или ще се крият в пукнатина между камъните, докато измамените месоядни се откажат и си отидат. Беше възможно да постъпят така… само дето бе дал дума. В Динотопия нямаше значение дали я даваш на човек, или на динозавър. В общество, изградено на взаимни отстъпки и помощ, дадената дума свързваше отделните представители.

Тиранозаврите, разбира се, бяха нецивилизовани и официално не принадлежаха към обществото му, но той бе цивилизован.

Седна върху главата на Крукай и посочи наляво, на североизток. В тази посока не се виждаше пътека, но какво значение имаше? Тиранозаврите сами си прокарваха пътеките.

— Да вървят в посока на звуците. Те показват местонахождението на натрапниците.

— Сигурно са доста близо — отбеляза Чаз и побърза да преведе на тиранозаврите.

В това време Уил се наведе и чукна Крукай над окото. Жълта орбита погледна нагоре и той видя лицето си, отразено в окото на тиранозавъра.

— Натам. — Посочи отново. — Онези, които търсим, са там.

Едрият мъжкар не изчака докрай превода на Чаз. Втурна се напред, сумтейки от нетърпение. Двата колоса тиранозаври тичаха безпрепятствено през гората — срещнатите по-дребни същества бързаха да им сторят път. Уил стискаше здраво израстъците над очите и гледаше напред. Тиранозаврите се движеха с пълна сила и от усещането дъхът му спираше.

Уил знаеше, че едва ли ще оцелее, ако падне от мястото си.

Вдясно от себе си чуваше как Кеелк чурулика насърчително. Явно не изпитваше никакви затруднения да стои вкопчена във врата на Шеторн. Чаз обаче не спираше с оплакванията си, ала — както обикновено — женският тиранозавър не му обръщаше внимание.

От малко, кичесто дърво пред тях, изхвърча ято райски птици. Крукай огъна с корема си дървото до земята, но щом той отмина, растението се изправи. Вляво от тях планините Бакбоун сякаш ги зовяха. Скоро, надяваше се Уил, отново ще си бъде у дома, сред хладните висини.

Постепенно камънаците под краката им ставаха все повече, а екваториалната гора започна да изтънява. Тиранозаврите се видяха принудени да спрат — намираха се пред сиви, голи гранитни стени. И двамата се наведоха и усилено задушиха земята: огромните им глави методично се клатеха наляво-надясно.

Шеторн се приближи. Навря муцуната си почти в Уил и изсумтя няколко фрази. От дъха й му прилоша, но съумя да се усмихне вежливо. Кеелк надничаше възбудено от врата на тиранозавъра.

— Какво… Какво казва?

Далеч отдолу се чу гласът на Чаз.

— Отново са открили дирята.

Само след минути се озоваха пред входа на каньона. Стотиците ясни отпечатъци по земята потвърждаваха, че са на прав път. Много от следите бяха на динозаври, обитаващи тези места, но се виждаха и очертания на износени подметки от ботуши. Неспособни да озаптят нетърпението си, Крукай и Шеторн пристъпиха в добре оформения отвор.

Скоро попаднаха на живи същества — за съжаление не бяха хората натрапници, не беше и семейството на Кеелк, още по-малко — изчезналата дъщеря на тиранозаврите, а трима стреснати спинозаври, които се извърнаха при приближаването им. Първоначалните им предизвикателни изръмжавания бързо отстъпиха пред паниката и отчаянието, когато видяха какво се задава по каньона към тях. Безизходицата ги тласна към безплодни опити да се покатерят по каменните стени — не постигнаха, естествено, нищо; само се блъскаха един в друг.

Разтворил могъщите си челюсти, Крукай изръмжа на свой ред предупредително. Партньорката му го последва. Паниката на спинозаврите видимо нарастваше. Уил откри, че им съчувства с цялото си сърце.

Най-дребният спинозавър се хвърли по корем и положи глава на земята. Другите двама бързо последваха примера му и изразиха пълното си покорство по същия начин. Тримата спинозавъра лежаха проснати, а цветните им „платна“ се вееха леко от вятъра. По такъв начин се избягваха кървавите конфликти с господстващите обитатели на Дъждовния басейн.

Къде с пълзене, къде заравяйки се в пясъка, спинозаврите се придвижиха настрана, като се държаха колкото е възможно по-близо до южната стена на каньона. Умилостивени подобаващо, Крукай и Шеторн прилепиха гърбове към срещуположната стена, за да дадат възможност на по-дребните си почтителни братовчеди да минат.

— Кажи им да спрат и разбери дали знаят нещо — нареди Уил внезапно на Чаз.

Протоцератопсът погледна нагоре към него.

— Какво — аз ли? — простена той.

Уил едва не се ухили.

— От какво се страхуваш? Да не мислиш, че ще се засегнат?

— Предпочитам да не разсъждавам върху тази вероятност.

Той все пак заговори раболепните спинозаври на техния език. Не се наложи да превежда за тиранозаврите — диалектът им беше твърде близък до езика на другите месоядни.

— Били преследвали група хора по каньона, но той се стеснил и нямало как да продължат. Хората водели четирима струтиомимуси и малък тиранозавър — всичките овързани с въжета. Озадачили се, наистина, но не се отказали от преследването. Никое месоядно не пренебрегва лесно набавена храна.

Уил остана доволен.

— Кажи им да си вървят.

Крукай пристъпи тежко към един от спинозаврите — неизвестно дали за да подкрепи думите му, или за да каже нещо свое — отвори челюсти и наддаде най-високото изсъскване, което Уил някога бе чувал. Звучеше като разгневена, стометрова змия.

Спинозаврите побягнаха — почти се поваляха един друг в желанието си да се отдалечат възможно по-бързо. Шеторн проследи оттеглянето им с презрително изсумтяване, после се върна при партньора си и двамата изучиха терена напред.

Слънцето, което не се виждаше, залязваше и нощта се спускаше в каньона по-бързо отколкото в откритите територии. Независимо от отслабващата светлина Уил ясно различи в пясъка отпечатъци от стъпала на ботуши, крака на пленници и на спинозаври.

— Предупреди ги да се придвижват предпазливо — посъветва Уил протоцератопса. — Знаем, че тези хора имат пушки, но не знаем колко са и какъв калибър.

Чаз предаде. В отговор Крукай изръмжа тихо.

— Не са впечатлени.

Уил се замисли.

— Аз пък не съм изненадан. Нали нямат представа какво е пушка.

Докато обсъждаха положението с Чаз, двамата гиганти напредваха решително в каньона. Вече беше станал толкова тесен, че се налагаше да вървят един след друг.

— Съмнявам се, че дори и да имаха, биха се смутили — възрази набитият преводач. — Знаят, че дъщеря им е затворник там някъде напред. Никакво човешко изобретение няма да ги спре да идат при нея.

Много скоро обаче попаднаха на преграда, непреодолима дори за възрастен тиранозавър: проходът се стесни. Докато оглеждаха препятствието, в далечината проехтя залп от изстрели, които заплашваха да вбесят и без това гневните тиранозаври.

— Спокойно, спокойно.

Обзет от съмнение доколко правилно ще се възприеме жестът му, Уил се наведе и погали Крукай по муцуната. Тиранозавърът се поуспокои — Уил не разбра дали поради неговата намеса, или защото екотът от множеството изстрели заглъхна в далечината.

Чаз преведе:

— Кеелк смята, че вече сме доста близо.

— И аз мисля така, макар ехото в каньон да подвежда. Това е едно от първите неща, което научават пилотите на скайбакс.

— Това горе в небето вдясно от нас сияние ли е?

Чаз искаше да посочи, но така и не успя — положението му пречеше.

Нямаше значение. Със сгъстяването на тъмнината Уил също го видя.

— Някой е запалил огън. Огромен огън. — Надявам се да не е за готвене, помисли си той мрачно. — Някъде пред нас са.

Силно раздразнена, Шеторн отхапа стърчащо парче в канарата — острите й зъби оставиха дълбоки резки в камъка. Беше изключено обаче да стигне до дъщеря си по този начин.

— Не могат да продължат напред — обяви Чаз.

— Виждам — отвърна Уил, замислен дълбоко. — Въпросът е какво ще предприемем сега.

Стигнала до същото заключение, Кеелк не губеше време в размисъл. Тя вече се спускаше предпазливо по врата на Шеторн. Тесният каньон възпираше тиранозаврите, но нея нямаше да я спре, дори да се наложи да продължи сама.

Скачайки по мекия пясък, тя спря на десетина метра напред и даде знак на приятелите си: едната й ръка с остри нокти ги подканваше да тръгват.

— Не е възможно да отидем сами, нали? — Чаз се въртеше неспокойно в прегръдките на Шеторн. — Колкото повече ги приближаваме, толкова по-невероятни неща разказваш за тези натрапници.

— Нямаме друг избор. Дадохме дума. — Наведе се напред, попадна във взора на Крукай и посочи надолу. — Не се притеснявай. Ще спасим дъщеря ти. Все някак ще успеем.

В отговор едрият хищник изсумтя. Не разбираше нищо от човешките думи, но тонът и жестът бяха красноречиви. Приклекна и бавно сведе врат, за да улесни момчето да слезе.

Уил скочи и се озова до Чаз — Шеторн го бе положила внимателно на земята. Главата на тиранозавъра стигаше до гърдите на Уил. Момчето погледна към двамата разтревожени родители.

— Кажи им, че обещавам да направим всичко по силите ни да им върнем дъщерята здрава и читава. Налага се да продължим сами. Очевидно е, че не могат да вървят напред. След като спинозаврите не са успели, за тях ще е изключено.

— Мисля, че са наясно — отвърна протоцератопсът.

— Нищо. Ти им го кажи.

Чаз се наежи.

— Не ми нареждай какво да правя. Никой не те е избрал за водач на експедицията. — Пред тях Кеелк им правеше отчаяни знаци да я последват. — Е, добре, май ще им го кажа все пак.

Уил потисна усмивката си.

— Правилно.

Изчака протоцератопсът да преведе.

Веднага след като набитото четириного свърши, една огромна глава подбутна Уил нежно, но решително.

— Тръгваме! Тръгваме! Не бъдете толкова нетърпеливи.

— А ти какво очакваш? — направи му забележка Чаз. — Той е тиранозавър. На твое място не бих настоявал последната дума да е моя.

Уил погледна Крукай: новият му приятел можеше да го глътне на един залък и да му остане място за по-голямата част от Чаз.

— Прав си. Просто следват своя начин на поведение. А и са притеснени заради дъщеря си.

— Мен това ме устройва. — Дребният протоцератопс се отдалечи от Шеторн. — Докато се тревожат за нея, няма да мислят за храна.

Кеелк повиши глас, извърна се и напредна още няколко метра в каньона. Намерението й бе ясно: ако няма да я следват, тя продължава сама.

Уил вдигна дясната си ръка в традиционен жест за поздрав и сбогуване.

— Опитайте се да не се притеснявате. Ще се върнем с дъщеря ви при първа възможност.

В бързо спускащата се нощ жълтеникавите очи на тиранозаврите светеха като фенери. Обърна се и се затича да догони Кеелк.

Мрачен вой изпълни въздуха зад него. Беше ужасяващ. Веднъж като малък чу така жално да пее оперен хор, оплаквайки смъртта на героинята. С тази разлика, че човешкият глас бе лишен от способността да стига до такъв нисък регистър.

Двата тиранозавъра продължиха да вият сърцераздирателно, докато изчезнаха от погледа им.

— За какво е всичко това? — попита Уил, завивайки в тесния пасаж.

От известно време не бяха чували изстрели, но той бе убеден, че ще попаднат на онези, които търсят. Започваше обаче да се пита какво ще предприеме с приятелите си, когато това стане.

Чаз ги следваше без усилие. Здравите му стъпала тичаха къде-къде по-леко по пясъка, отколкото по неравния терен в екваториалната гора.

— Страдаха, че не могат да ни придружат. Освен това ни обявиха за почетни членове на тяхното племе и ни дадоха тиранозавърски имена. — Кимна към Кеелк, която ги водеше. — Нейното е Минава-през-камък, заради решителността й.

Преведе на струтиомимуса, а тя отвърна с изчуруликване, изразяващо изненада, но и задоволство. Уил ускори крачка да я настигне и я потупа приятелски по левия хълбок.

Чаз започваше да се задъхва, но не забавяше ход. Тонът му изведнъж стана доста самоуверен.

— Аз съм Умело-боравещ-с-думи.

Уил се ухили.

— Напълно ти съответства. — Независимо от оскъдната светлина, отпечатъците, които следваха, се виждаха ясно. — А аз?

— Ти ли? — В тона на протоцератопса се прокрадна игривост. — Ти си Шапка.

— Шапка? Това ли е всичко. Просто — Шапка?

— Какво очакваш? Не помниш ли, че през цялото време стоя върху главата на мъжкия тиранозавър?

— Само Шапка? — Лицето на Уил се удължи. — Кеелк е Минава-през-камък, ти си Умело-боравещ-с-думи, а аз съм просто Шапка. — Очите му се присвиха, защото долови нещо в изражението на другаря си. — Хей, почакай малко. Всичко ли ми казваш?

Странни звуци излязоха от гърлото на преводача: така се смееха протоцератопсите.

— Чакай да помисля. Х-м-м-м… Възможно е Шапка да не е най-точният превод.

— И на мен така ми се стори. — Усети, че стои ухилен пред мускулестия динозавър. — Ти малък… Добре, какво е истинското ми тиранозавърско име?

По тона на Чаз Уил разбра, че този път му отговаря сериозно.

— Мисли-без-страх.

— Мисли-без-страх — повтори Уил. — Е, май месоядните не са чак толкова тъпи, колкото ги мислим.

— Не са тъпи, разбира се. — Чаз с лекота изкачи малка пясъчна дюна. — За разлика от другите обитатели на Динотопия просто предпочитат анархията. Това ги прави асоциални, но не и тъпи. — За момент замълча, а през това време още няколко метра от каньона се изнизаха покрай тях. — Знаеш ли, Уил, те ни оказаха голяма и рядка чест. Не познавам друг — дори опитни водачи на конвои — да е получил тиранозавърско име. По принцип е възможно — чувал съм да разказват за това, — но никога не съм срещал някой, комуто да е оказана честта.

— Чаз, ще ме научиш ли да произнасям племенното си име на техния език?

— Няма да е лесно. Трябва да използваш най-плътния си глас, а от това те заболява гърлото.

— Въпреки това ми покажи.

Чаз изпълни желанието му и Уил започна да ръмжи, докато преводачът не го увери, че го е докарал както трябва… почти.

Уил преглътна.

— Прав си. Гърлото ме заболя. Сигурно никога няма да го произнеса съвсем точно, но пък и едва ли някога ще се превърна в тиранозавър.

— Възможно е да ти се случи само в сънищата — успокои го Чаз.

Уил погледна към небето. Като гледаха струпаните облаци, им се струваше, че е късмет и слабата лунна светлина.

— Не разполагаме с никакво време. Трябва да измислим нещо още сега, преди бурята да ни връхлети. Тук е лошо място.

— Правилно. Каньонът ще се превърне в пълноводна река, която направо ще ни залее.

Преведе на Кеелк и тя отговори енергично.

— Какво каза? — попита Уил.

— Не се притеснява от времето — осведоми го Чаз. — Не се притеснява от нищо; интересува я само как ще спаси семейството си.

— Ще й помогнем.

Изненада се от собствената си самоувереност. Такова поведение беше твърде непредпазливо — поне той имаше представа какви са натрапниците.

— Налага се. — Чаз изтръска пясъка от стъпалото си. — Защото няма да се върна при двамата тиранозаври и да им съобщя, че сме се провалили.

— Успокой се — посъветва го Уил. — Захванали сме се с нещо благородно.

— Така е, но все пак предпочитам да си лежа в чисто сламено легло в топла плевня в Тритаун.

— Ами аз? Къде си въобразяваш, че бих искал да бъда?

Протоцератопсът изгледа изпитателно стройната фигура на човека, негов приятел.

— Странен си, Уил Денисън, дори за човек. Не съм сигурен дали искаш да си на друго място освен там, където се намираш в момента.

— Малко прибързано заключение, не смяташ ли? Не ти ли минава през ума, че предпочитам да бъда…

Гласът му заглъхна.

Имаше сериозна вероятност протоцератопсът да е прав.

Изминаха доста голямо разстояние нагоре по каньона. Междувременно Кеелк внимателно оглеждаше всяко разклонение, покрай което минаваха. И в един момент изпищя остро. Човекът, протоцератопсът и струтиомимусът се събраха да огледат какво е намерила.

Чаз кимна, разсеяно отваряйки и затваряйки човката си. Ясно се личаха множество отпечатъци от човешки крака.

— Казва, че са завили насам. Аз съм съгласен.

Уил свъси вежди, изправи се и започна да оглежда пясъка по земята на разклонението.

— Питам се защо. — Погледна наляво. — Това несъмнено е основният каньон и най-вероятният път, който ще прекоси планината. Защо са се отбили насам?

— Ще разберем.

Чаз изчурулика нещо на Кеелк. Тя кимна рязко, извърна се и пак застана начело.

— Какво й каза?

— Че нейното обоняние е по-чувствително от моето и твоето и ако се стъмни прекалено, е най-добре да я следваме.

Уил се съгласи. Изстрелите бяха замлъкнали отдавна и вече нямаше как да се ориентират за натрапниците по звука.

Не след дълго стигнаха до древната стена с липсващата порта. Отблясъците от огъня на пришълците отново засия върху фона на нощното небе. Тримата напредваха изключително предпазливо.

— Съвсем скоро — прошепна Уил на другарите си.

Кеелк отвърна с много тихо изсвирване.

Водейки се по огъня, навлязоха в храмовия комплекс и се възхитиха на красотата му, която дори тъмнината не успяваше да скрие. Кеелк първа забеляза пазача — сви врат, за да сниши глава и посегна с ръка да спре Уил.

За техен късмет чувството за отговорност на пазача не беше толкова голямо, колкото умората му. Опрял гръб в купчина златни тухли и скръстил ръце на гърдите, той хъркаше шумно. Пушката му лежеше до него. Заобиколиха го отдалеч. Уил се възхити на Кеелк, която се придвижваше съвсем тихо с широките си трипръсти стъпала.

Оттук виждаха ярките отблясъци от огъня. Безмълвно пропълзяха напред — ниска, богато украсена стена, им послужи за прикритие. Бавно надигнаха глави да надникнат над преградата и най-после видяха мъжете, които преследваха толкова отдавна.

Едни лежаха върху булеварда от сребро, пъхнали по някоя и друга златна тухла под главата; други се бяха строполили по стъпалата към главния храм. Някои притискаха с любовна нежност към гърдите си скъпоценни камъни, изтръгнати от стените и колоните.

— Не разбирам — промълви Чаз, опрял предните си крака в стената. — Изглеждат ми дълбоко заспали. Какво им става?

В това време Кеелк, дръпнала главата си, душеше усилено въздуха.

И без да притежава обонянието на струтиомимус, Уил различи миризмата.

— Пили са. Изглежда не в голямо количество, но достатъчно, за да заспят бързо-бързо. Голям късмет за нас.

— Пияни, така ли?

Чаз обмисли положението. На един фестивал видя какво направи стегозавър, сръбнал повече от тонизиращата напитка. Несъзнателно, но бързо разгони публиката от терена за игри. Наложи се двойка апатозаври да се намесят: застанаха от двете му страни и го придружиха до мястото за почивка. Когато се събуди, въпросният стегозавър се почувства ужасно засрамен. Властите не проявиха крайно недоволство само защото използваха инцидента за поука и на човешките, и на динозавърските деца.

Независимо от това, помисли си протоцератопсът, добре е, че повечето динозаври са въздържатели. Представата за пиян брактозавър направо ги плашеше. Натрапниците обаче очевидно имаха друго мнение и определено обичаха тонизиращи напитки.

Кеелк едва се контролираше, сочейки трескаво наляво. Там стояха един непознат и четири познати силуета, здраво привързани с въжета към малахитовите колони. И те спяха дълбоко, макар от тях да не се носеше алкохолна миризма.

Уил огледа внимателно разположението и състоянието на натрапниците, както и оръжията им. Убеди се, че първоначалното му предположение е било вярно.

— Със сигурност са пирати.

— Пирати ли? — озадачено попита Чаз.

— Морски бандити. Мъже, а понякога и жени, които плават и грабят. Нападат други кораби или градове и крадат всичко, което видят.

Протоцератопсът кимна бавно и накрая попита невинно:

— Защо?

— Защото е по-лесно да задигнеш нещо, отколкото да се трудиш.

— Но това е нередно.

— Точно така. Животът на тези хора е пълен с нередни постъпки. Те са обикновени престъпници. — Огледа повторно спящите. — Не изглеждат окаяно. Оръжието и дрехите им са невредими. Според мен не са претърпели корабокрушение. Изглежда са успели безпрепятствено да стъпят на брега. Възможно ли е кораб да мине през рифовете?

— Винаги са ми казвали обратното. Но е известно, че в края на цикъла, когато предстои да се развихри шестгодишната буря, стават и странни неща. Но не съм добре запознат с морето.

Протоцератопсът потрепери видимо. Нито беше добър плувец, нито обичаше особено водата, макар Уил да знаеше, че някои динозаври се забавляват да плуват.

Кеелк им подсвиркваше тихо, но настойчиво.

— Да, знам — отвърна Уил в отговор. Има неща, които не се нуждаят от превод. — Ще ги измъкнем някак.

Хъркането на спящите пирати изпълваше въздуха пред храма. Мъжете бяха повече, отколкото си представяше. При това изглеждаха здрави и в добра форма. При битка той и приятелите му нямаха никакъв шанс. Кеелк можеше да надбяга всеки от тях, защото струтиомимусите са бързи, но не можеше да надбяга куршум.

— Трябва да се приближим — промълви той.

— Сигурен ли си? — Чаз отново бе стъпил на четири крака. — Не ми харесва видът на тези хора. Никак не ми допада.

— Няма значение. Стига да не ги събудим, всичко ще бъде наред. — Посочи наляво. — Ще минем зад пленниците, далеч от пазача. Така ще имаме възможност да ги развържем.

— Оптимист — промърмори Чаз, но тръгна след двамата.

Планът на Уил оправда надеждите му. Единственият пазач продължи да хърка непробудно. Скоро се озоваха достатъчно близо, за да различат възлите по въжетата, с които бяха омотани пленниците.

— Толкова много въжета… — Чаз разтърка долната си челюст в горната. — Сигурно ще успея да прегриза онези, които са по-ниско.

— Ще отнеме прекалено много време. — Уил се вгледа по-внимателно. — Приличат на корабни въжета — здрави и жилави са. — Погледна към Кеелк — сравнително малкият й клюн беше непригоден за целта. — Аз ще трябва да се справя. И без това нас хората най-много ни бива в заплетените операции.

— Вие двамата стойте тук и не се пречкайте — нареди Уил; приведе се и тръгна напред.

— Какво ще правиш? — попита Чаз тревожно.

Приятелят му се усмихна и зъбите му проблеснаха в тъмнината.

— Ще освободя всички, разбира се. Така постъпват героите в книгите.

След като човешкият им приятел се отдалечи, Чаз прошепна на Кеелк:

— Разбира се, но това тук не е книга.

Прикривайки се в сенките, Уил стигна незабелязано до колоните. С острия си слух струтиомимусите чуха приближаването му, но не издадоха и звук, докато наблюдаваха как младият човек пристъпва към тях. Дрехите му им действаха успокоително: бяха типичните за Динотопия.

Уил постави пръст на устните си — универсалния знак за мълчание — насочи се към Хисаулук и се захвана с въжетата по тялото му. Нямаше нужда родителите да инструктират двете деца как да се държат. Те добре се преструваха, че продължават да спят и останаха смълчани въпреки нарастващото им вълнение.

Вързана малко по-настрани, Притикил долови шум и движение. Едното й око леко се отвори. Загледа се мълчаливо как новопристигналият започва да освобождава възрастния мъжки струтиомимус от въжетата.

— Спокойно, спокойно — шепнеше Уил и продължаваше усилено да работи. Корабните въжета наистина се оказаха здрави. — Започвам да се оправям.

За щастие, на кораба, с който пристигнаха тук като корабокрушенци, бе имал предостатъчно време да изучава морските възли.

Отне му обаче повече време, за да освободи възрастния мъжкар. Хисаулук се протегна внимателно, бавно и тихо. Кеелк му махна възторжено от прикритието си. Зарадван, че я вижда жива и здрава, Хисаулук й кимна нетърпеливо. Но не отиде веднага при нея — не желаеше да се мръдне от мястото си, преди цялото му семейство да бъде освободено. Докато той раздвижваше мускули, Уил се захвана с въжетата на женската.

Справи се и с тях и насочи вниманието си към двете деца. Пръстите му бяха ожулени и го боляха, но нямаше никакво намерение да си почива. Най-после цялото семейство беше свободно и той проследи с удоволствие как отиват към Кеелк, тъй дълго отделена от тях. Изящните вратове се преплетоха в сърдечни, макар и мълчаливи прегръдки.

Той лично щеше да се присъедини към празненството по-късно. И други въжета чакаха да бъдат развързани. Надигна се иззад малахитовата колона и тръгна към младия тиранозавър. Вече напълно будна, тя наблюдаваше напрегнато приближаването му с жълтеникавите си очи.

Почти стигна до нея, когато усети нещо да хваща глезена му. Погледна надолу и за свой ужас видя, че сред повалените наоколо колони, които предпазливо бе избягнал в тъмнината, лежи жилав мъж с внушителни мустаци. Грейнали кафяви очи не се откъсваха от него. Ръце с пръсти като от стомана се впиваха в десния му глезен.

— Ей, човече, ти откъде се взе?

XVIII

Уил отчаяно се хвърли напред, за да измъкне крака си. Мъжът обаче се бе вкопчил с упоритостта на гладна котка. Извъртя се и посегна със свободната си ръка към другия крак на Уил, като междувременно се разкрещя с цяло гърло:

— Ей! Грабвайте оръжието! Предадени сме!

Викът на внезапно пробудилия се пират буквално взриви младия тиранозавър. До момента тя изглеждаше дълбоко заспала, но вече усилено се бореше с въжетата, които я ограничаваха: извиваше се, мяташе се и правеше всичко възможно да се освободи. Ала похитителите я бяха вързали здраво. Не успя да освободи дори една от късите си ръце и не можеше да се придвижва на повече от метър нито наляво, нито надясно.

Уил се извърна и пробва да изрита мъжа в лицето. Преживял и оцелял в десетки улични схватки, жилавият моряк нямаше намерение да се дава на момче. Без да спира да крещи, той свря глава между ръцете си и отчаяните ритници на Уил докосваха само раменете му.

Тревожни викове и крясъци се чуваха вече из целия лагер. Виждайки, че всичко е загубено, Уил се провикна:

— Бягайте, Чаз. Бягайте към портата!

Последно видя пълните със съчувствие и безпомощност очи на майката струтиомимус, която насочваше отново събраното си семейство към главния каньон и свободата. Молеше се преводачът да смогне да ги догони. Дори един протоцератопс е в състояние известно време да поддържа по-бързо темпо.

Докато крещеше към тях, Уил не спираше да се бори за свободата си, но все едно бе хванат в старовремски капан. Толкова неподдаваща бе хватката на дребния мъж. Като се гърчеше и присвиваше, се насили да си припомни някогашните уроци по бокс — успя да нанесе удар по главата на нападателя си и пиратът простена, изруга, ала не го пусна.

Още малко и Уил щеше да се освободи от пирата, но в този момент го спипаха силни, мускулести ръце.

Под светлина на факли той плъзна поглед по кръга от лица, който го заобикаляше. Такива свирепи и кръвожадни изражения не бе виждал никога — нито по вестниците, нито в книгите, нито дори в кошмарите си. Мръсни бради и мустаци опасваха белези и пусти очи. На мнозина от мъжете липсваше част от ухото, а при един ясно личеше, че върхът на носа му е бил отхапан при сбиване. И най-дребният беше страшен и непреклонен.

Толкова съжалявам, татко, помисли си той. Постъпих както смятах за правилно. Вероятно в Бостън щяха да определят избора му за странен, ала той вече не беше гражданин на Бостън и изповядваше друга етика. Сега вече беше част от Динотопия, също като динозаврите, хукнали към безопасността някъде в тъмнината зад гърба му.

Почти веднага пиратите откриха, че повечето от пленниците им са освободени и не се виждат никакви. Беше ясно чия ръка се е намесила. Мърморейки заплашително, неколцина мъже пристъпиха напред. Уил видя как мръсни мазолести ръце се насочват към него.

Андреас се обади пръв.

— Нека капитанът се занимае със случая. Колкото до птиците дракони: да вървят по дяволите. Тъй казвам аз. — Обърна се и направи широк кръг с ръка. — Разполагаме със съкровищата на света и с най-ценния екземпляр като плячка. — Кимна към здраво вързания тиранозавър. — Налага се господин Смигинс да се задоволи с един. Другите и без това ни създаваха само тревоги.

Мъжете тихо си разменяха реплики. По тона им личеше, че повечето са съгласни с мнението на Андреас.

Сред нарастващата тълпа от набързо събудили се моряци само Анбая изрази разочарование.

— Добра храна щеше да излезе от тях — промърмори той, загледан в тъмнината, където потънаха доскорошните им пленници.

— Проблеми, така ли? — избоботи нов глас. — Край нямат тази вечер.

Уил видя да се приближава индивид с огромни размери, следван по петите от висок, но по-слаб мъж. Докато все още закопчаваше колана около внушителната си талия, Блакстрап изплува в светлинния кръг — моряците отстъпваха като скумрии, за да сторят път на тигровата акула.

Мустаците му, прецени Уил, само дозасилваха свирепостта, излъчвана от цялото му същество. Докато се взираше в новия пленник, изражението в очите му напомни на Уил за възрастните тиранозаври. Моментално прецени, че ако не по размери, то по темперамент между тях няма голяма разлика.

— По дяволите! — Приближаващият се към Уил едър мъж представляваше зловеща гледка. — Какво имаме тук? Момче, при това не особено забележително.

Уил се наежи при думата „момче“, но съобрази колко неуместно е да протестира в момента. Колкото по-дълго остане жив, толкова по-добре. Положението не беше чак толкова драматично — бандитите не показваха признаци, че ще тръгнат да преследват приятелите му. Каквото и да се случи с него, Кеелк, семейството й и Чаз ще успеят да се измъкнат. Поне така се надяваше.

— Защо да си губим времето с него? — изръмжа раздразнено сънен глас. — Той не представлява нищо за нас, освен още една гладна уста.

— Да, прережи му гърлото и да свършваме с него, кап’тане — чу се вик някъде отзад.

Блакстрап хвърли изпепеляващ поглед към моряците от предната редица, на които изведнъж им се прииска да не са точно пред очите му.

— Нищо ли не сте научили от господин Смигинс? Само от злато и следващото си хранене ли се интересувате?

— Какво лошо в това, капитане? — учуди се един моряк абсолютно невинно.

— Нищо, Самюел. Искам само да обърна внимание, че някой и друг разумен въпрос често може да донесе по-голямо удовлетворение и за двете страни. — Обърна се отново към Уил и се ухили злокобно. — Е, момче, май си освободил нашите малки динозаври, които пленихме честно след доста опасности и усилен труд. Какъв необясним и глупав подтик предизвика невъобразимата ти постъпка?

Твърде изненадан, че пиратът пред него знае какви са Кеелк и другите, Уил побърза да обясни:

— Динозаврите в тази страна не са животни. Те са интелигентни, цивилизовани и някои от тях са по-умни от мен или вас.

Дясната вежда на Блакстрап се стрелна нагоре.

— Какви ги приказваш, момче? — Обърна се към хората си. — Чухте ли? Момъкът тук твърди, че пиленцата ни са интелигентни колкото нас!

Моряците избухнаха в смях.

Не, помисли си Уил, не толкова интелигентни, колкото вас. Много по-умни, подозирам. На глас обаче заяви:

— Истина е! Живеят тук от хилядолетия в обкръжението на хора. Изградили са големи градове и язовири, натрупали са всевъзможни знания, неизвестни на външния свят. Тук, в Динотопия, те не са измрели, както е станало навсякъде другаде по света.

— Динотопия ли? — Блакстрап се ухили широко. — Да, да… И ако те пуснем да свобода, всеки момент ще се появи дядо Коледа да ни отрупа с подаръци. — Наведе се напред и опасно сниши глас. Дъхът му бе неприятен, колкото и на тиранозаврите. — Искам няколко честни отговора от теб, момче, или ще започнеш да мечтаеш да оставя Самюел или някой от другите да ти пререже гърлото. Аз съм Брогнар Блакстрап, капитан на добрия стар кораб „Кондор“, който сега стои на котва в северната лагуна. Ти как се казваш?

Уил изправи рамене. Независимо колко безнадеждна изглежда една ситуация или как реагират околните, от баща си знаеше, че винаги трябва да проявява кураж.

— Уил Денисън, син на Артър. Пето поколение американец, първо поколение динотопианец.

— Доста си хладнокръвен, признавам. — Блакстрап разтърка брадичка. — Значи твърдиш, че тези динозавърскодраконови кокоши същества са интелигентни, така ли? Не забелязах подобно нещо, докато ги държахме в нашата компания.

— Разбирам ви. — Уил се опита да обясни. — Когато баща ми и аз ги срещнахме за първи път, мислехме точно като вас. Тогава за нас те не представляваха нищо повече от фантастични животни. Чак след известно време и с помощта на други хора разбрахме колко умни са всъщност. Но не се притеснявайте. — Постара се да си придаде така липсващата му увереност. — Сами ще се убедите. Защото освободените ви пленници ще се върнат с приятели, за да ме спасят.

Подсказаната заплаха ни най-малко не повлия на Блакстрап.

— Значи тук има и други хора, така ли? Интересно. От колко време си изолиран тук, момче?

— Вече шест години — аз и баща ми. Но не сме изолирани. Ние сме пълноправни граждани.

— Възможно е — изкоментира Ръскин, — но за мен продължаваш да звучиш като янки.

Неколцина от мъжете се подсмихнаха.

Уил се запита как ли щяха да реагират натрапниците, ако бяха слезли в Динотопия на друго място по брега — близо до Чандара, например, или до Соропол. Вместо това обаче бяха стъпили на земя някъде из територията на Северните полета и точно в момент, когато от там се евакуираха, за да изчакат преминаването на шестгодишната буря. Нищо чудно защо не се бяха сблъскали с никакви свидетелства за цивилизоваността на Динотопия. Очевидно не бяха попаднали и на някоя от пръснатите нашироко ферми.

Има ли някакъв начин да обърне невежеството им в своя полза?

Междувременно не само той разсъждаваше за бъдещата си съдба.

— Убий го и да приключваме с него! — промърмори някой високо.

— Защо да го губим? — възрази друг. — Има як гръб и здрави ръце.

— И висок дух — добави Томас с неохотно възхищение. — Нека носи злато заедно с нас.

— Да — съгласи се Копърхед. — Метнете му един чувал.

Уил се постара да изгледа мъжа изпитателно.

— Няма да нося никакъв товар за вас, мистър!

Копърхед само се изсмя; околните прихнаха също.

— Значи твърдиш, че има и други — подхвърли Блакстрап.

— Стотици. Не — всъщност хиляди, плюс динозаврите. — Съобразяваше бързо. — Всеки местен жител — независимо дали е мъж или жена — има пушка. Разполагат и с… оръдие. Голямо, огромно оръдие.

— Нима? — Усмивката на Блакстрап повехна, но не изчезна. — Е, тогава е редно да се ужасим, момчета, не смятате ли? Защото никой от нас няма да знае какво да направи, ако насочат оръдие насреща ни, нали?

Бурният смях, посрещнал тези думи, отекна значително по-ниско и застрашително от предишните изблици на веселие.

— По-добре да го оставим жив, капитане. — Слабият тип, когото Уил забеляза по-рано, пристъпи напред и застана в светлото петно. Имаше квадратна челюст и в гласа му се долавяше повече интелигентност. Очите му изразяваха нещо като съчувствие. — Няма да го използваме като товарно животно, макар да не виждам нищо лошо в това. Но ако наистина живее тук и не е от група корабокрушенци, които да се навъртат наблизо, познанията му за тази страна ще се окажат ценни.

Блакстрап премисли.

— Смяташ ли, че говори истината за пушките и оръдието?

— Ще разберем. — Досега Уил не бе чул нищо по-страшно от спокойния, хладен коментар. — Възможно е да има оръдие, но едва ли е много голямо. Въпросът е друг — това момче е пълно с информация. Това е все едно да промиваш пясък за злато: първо събираш всичко, после отделяш късчетата от шлаката.

Споменаването на злато подкара мисълта на Блакстрап по познати пътеки.

— Я кажи, момче, ти от богато семейството ли си? И вие ли живеете в къща като тези?

Посочи към потъналия в сенки храмов комплекс.

— До момента даже нямах понятие за това място — отвърна Уил честно. — Дори не съм чувал за него. Не съм сигурен дали някой въобще знае за съществуването му. Доколкото съм учил, голяма част от Динотопия все още е неизследвана, особено в близост до Дъждовния басейн. Територията е огромна. Нищо чудно да се окаже, че откакто цивилизацията е построила тези сгради, вие сте първите хора, навлезли в този каньон.

— Чухте ли, момчета? — иронично попита Блакстрап. — Ние сме истинските откриватели на това място.

Мъжете нададоха подигравателни възгласи.

— Защо ви е да ме вземате за откуп? — осведоми се Уил. — Това злато не ви ли е достатъчно?

— Нужна ни е помощ да го пренесем, момче. Коне, мулета, каруци, а и хора, за да ги водят.

— Каруци ще намерите — успокои ги Уил, — но коне и мулета — не. Няма и добитък, като прасета или пернати, например. В тази земя динозаврите никога не са губили господството си. По-съвременни животни не са се появявали. Е, ако изключим някои дребни вредители, доплавали до тези брегове върху носещи се по течението дъски. Но имаме птици, довени насам от бурите. И буболечки, пристигнали по същия начин. Иначе тук е царството на древните бозайници.

— Така значи? Е, скоро ще разберем на какво да ти вярваме. — Пиратският капитан се загледа в тъмнината отвъд последния им пленник. — А колкото до птиците-динозаври — стореното сторено. Стандартите ни се повишиха, пък и все още разполагаме с дяволчето. — Посочи към младия тиранозавър, който наблюдаваше и слушаше внимателно. — Освен това — стига да пожелаем — винаги можем да уловим и други.

Уил се намеси настойчиво:

— Казах ви, че не бива да се отнасяте към динозаврите като към обикновени животни. Те са интелигентни колкото вас или мен.

— Непоколебим си в това отношение, момче, така ли?

— Сериозно ви говоря, сър.

— Е, тогава значи не възразяваш да го проверим.

Предишната неприятна усмивка на Блакстрап се появи отново.

Уил мигом застана нащрек.

— Не ви разбирам, сър.

По знак, даден от Блакстрап, двама пирати сграбчиха Уил и вързаха китките му зад гърба.

— Ако тези зверове са интелигентни, ще разчитаме на здравия им разум, нали?

— Естествено.

Уил не бе сигурен накъде точно бие капитанът.

— Чудесно. Тогава защо не разберем как ще реагира на твърденията ти великолепното създание, което не успя да развържеш?

Блакстрап се извърна и посочи към младия тиранозавър. Схванали какво е намислил капитанът, моряците започнаха да се побутват и да се шегуват помежду си.

В това време двамина вече тласкаха настойчиво Уил към завързания тиранозавър.

— Женски е — обяви той, понеже не знаеше какво друго да каже.

— Така ли? — Смигинс изгледа затворника изпитателно. — Откъде знаеш, момче?

Преди Уил да отговори, двамата пирати го хванаха под мишница и го избутаха напред. Междувременно други внимателно разхлабваха въжетата около челюстите на звяра, докато техни другари здраво държаха въжетата, ограничаващи пленницата им. Даваха й известна възможност да се движи.

Останалите отново нададоха подигравателни възгласи.

— Хайде, момче, поговорете си дълго и приятно!

— Точно така. Попитай го… попитай я как се чувства тази вечер.

— Виж дали ще приеме да изтанцува с теб следващия танц.

— Сетих се! — О’Конър бутна Уил още по-напред. — Защо не я попиташ дали не е… гладна?

Нов смях се чу от ликуващата тълпа.

Приклекнала, прецени Уил, тя бе малко по-ниска от него. Докато го бутаха, тласкаха и ритаха напред, тя следеше неохотното му приближаване с жадни очи. В тях не се забелязваше състрадание или разбиране, естествени за чувствителен струтиомимус, например.

— Върви, момче — подкани го Блакстрап. Очевидно страшно се забавляваше. — Какво чакаш? Покажи ни колко е интелигентна. Поговори с нея. — Зад разкривената му усмивка се показаха счупени зъби. — Виж дали е готова за следобедния си чай.

Обезпокоеният Уил раздвояваше вниманието си между Блакстрап и малката тиранозавърка.

— Не мога… Не мога да говоря с нея.

— Какво? — Блакстрап хвърли привидно изумен поглед към хората си. — Не можеш да говориш с нея ли? Ха, за Бога, нали твърдеше, че е интелигентна колкото нас.

— Става въпрос за друго: едрите месоядни в Динотопия живеят недалеч оттук в тъй наречения Дъждовен басейн. Интелигентни са, но езикът им е по-груб и труден за разбиране. Те не участват в живота на цивилизована Динотопия. Въпрос на избор на племето. Просто са избрали да живеят както предците си — примитивно и далеч от цивилизацията.

— От думите ти излиза, че идеално биха се вписали в нашия екипаж — подхвърли Смигинс.

— Хайде, действай — подбутна го напред Блакстрап. Тиранозавърката разтвори челюсти в очакване. Разкриха се по-малки, но също толкова остри зъби като на родителите й. — Не са ли ти казвали колко е невъзпитано да пренебрегваш дама?

— Баща ми би ви обяснил по-добре — отбраняваше се Уил. — Той е уважаван учен. В Америка беше учител.

— Учен, значи?

Помощник-капитанът се замисли. Страшно му се искаше да поразпита още младия мъж. Ако говори истината и баща му наистина е учен, това означава, че му предстоеше да преживее още чудеса в този непознат нов свят.

Ала Смигинс си даваше сметка колко е неразумно да оспорва желанието на екипажа. Бяха в приповдигнато настроение и Блакстрап разполагаше с пълната им подкрепа. Ако се опита да развали забавлението им, най-вероятно щяха да го хвърлят на месоядното, както постъпваха с новия пленник. Предпочете да запази мълчание.

— Какво има? Какво става?

— Проклети да са късите ми крака — негодуваше Чаз.

Бегълците спряха: сега бяха в състояние да се измъкнат от всякакво преследване, защото никой човек не можеше да догони дори млад струтиомимус след кратък спринт. Обзети от желание да видят какво ще се случи с приятеля им човек, те се скриха зад ниска, полусрутена стена от златни тухли. С превъзходното си нощно зрение виждаха всичко, което става, докато никое човешко око не бе толкова съвършено, че да ги забележи. Далечните факли на вече бившите им похитители осветяваха добре драматичната картина.

— Трудно е да се разбере какво точно правят. Скупчили са се плътно. — Хисаулук се напрегна да различи отделни фигури. — Вързали са ръцете на твоя приятел Уил зад гърба и май го тласкат към младия тиранозавър.

— Притикил — промърмори Чаз. — Не е ясно как ще реагира. Та тя е под напрежение. За един месояден залавянето сигурно представлява по-голям стрес отколкото за вас.

— Какво каза?

Шремаза премигна срещу протоцератопса, а трите деца си размениха погледи.

— Притикил. Така се казва.

Хисаулук продължи да наблюдава.

— Каквото и да е името й, струва ми се, че те се опитват да я нахранят с него.

— Не! — Чаз започна да удря с крак по земята. — Това е варварско!

— Не съм изненадана. — Шремаза полагаше максимални усилия да го успокои. — Нищо от действията на тези хора няма да ме изненада.

— Той разполага с един шанс. — Чаз се разхождаше трескаво в кръг. — Минимален е, но дано се сети навреме. Трябва да мисли много бързо. — Насочи вниманието си към мъжкия струтиомимус, заел най-доброто място за наблюдение. — Какво става сега?

— Още нищо. О! Току-що свалиха въжетата от главата на тиранозавъра и освобождават челюстите й. Хората внимават и стоят далеч от нея.

— И правилно постъпват. А тя какво прави?

— Засега — нищо. Наблюдава Уил внимателно.

Чаз отметна глава и назъбените триъгълни плочки опряха в раменете му. — Защо не останах с него? Щях да поговоря с хората.

— Да не си въобразяваш, че щяха да те изслушат? — укори го нежно Шремаза. — Прекарах известно време сред тези хора. Те са абсолютно убедени, че сме тъпи и глупави. Дори да имаш възможност да им заговориш, ще помислят, че Уил им върти номер и говори от твое име. Щяха да те дадат за храна на тиранозавъра, преди да успееш да ги убедиш в противното. Или самите те щяха да те изядат, както на няколко пъти възнамеряваха да направят с нас.

— Канибали! — Чаз поклати глава. — Какви ужасни същества.

— Не са. — Подобно на всички от своя вид Кеелк не умееше да проявява високомерие към никого. — Просто не са образовани.

Протоцератопсът бе силно раздразнен. Никога досега не се бе чувствал така безпомощен. Вярно, той и Уил Денисън имаха няколко спречквания, но пътят и заедно преживените премеждия ги сближиха. Към Уил изпитваше привързаност, по-силна, отколкото към което и да е човешко същество; дори към учителите си. Хранеше истинско уважение и добри чувства към младия стажант-пилот на скайбакс.

Ала нямаше какво да предприеме. Оставаше му само да се моли Уил да се справи някак.

Пиратите продължаваха да се смеят и да подмятат подигравателни предложения как точно да постъпи Уил. Един го посъветва да се обърне с гръб и да предложи задника си. И Гуиамарес участваше в издевателствата на другарите си, но усмивката му беше напрегната.

Докато бутаха Уил напред, жълтеникавите очи не се откъсваха от него. Откога ли не са я хранили, запита се той. От доста отдавна, ако съди по начина, по който го наблюдава. Челюстите й вече бяха само на метър от него.

Какво да направи? Полупияните бандити въобще не го слушат. Но и тиранозавър не би го слушал, дори да говореше езика им. Чаз би опитал, но побягна към безопасни места, и съвсем правилно.

Нямаше сили да извърне глава и се загледа в дивите очи. Направо го хипнотизираха и сякаш го пронизваха. Така става, помисли си той, когато на теб гледат не като на независим, мислещ индивид, а като на парче месо.

Не разбираше какво се върти в главата й. Поради унизителното си положение сигурно се чувстваше страшно ядосана и объркана. Но не и изплашена. Съмняваше се дали в езика на тиранозаврите изобщо има понятие за страх. Вероятно с нетърпение очакваше възможността да си изкара гнева върху човек; който и да е човек.

Сега се намираше в обсега на челюстите й. Ако задните й крака не бяха вързани, сигурно вече щеше да се е нахвърлила отгоре му. Дори ръцете му да бяха свободни, едва ли би се опазил от могъщите челюсти. Дъхът й, точно като този на родителите й, вонеше на мърша.

Родителите й. Внезапно го обзе вълнение. Можеше да говори на езика на тиранозаврите. Четири думи, ако трябва да е по-точен.

Четири имена.

Опита се да произнесе звуците максимално правилно. Гърлото му бе така стегнато, че при първия опит прозвуча като кашлящо коте. Отчаяното му сумтене се стори страшно забавно на пиратите и те го подканиха да го повтори. Без да обръща внимание на злобните им подмятания, той опита втори път: нададе приемливо, макар и тихо, изръмжаване. В собствените му уши прозвуча комично, особено в сравнение с тътена, който бе чувал да излиза от гърлото на Крукай.

Ала ефектът беше очевиден.

Озадачена, Притикил премигна насреща му и затвори внушителната си челюст, гледайки го колебливо. Трябва още да сниша гласа си, помисли си той, докато по лицето му се стичаше пот. Дробовете му бяха прекалено малки, за да издаде подходящия тон, но все пак се приготви да даде всичко от себе си.

Второто му изръмжаване само дозасили объркването на младия тиранозавър. Тя наклони глава; цялата й поза говореше за огромно любопитство. Чакаше да чуе какво още ще й каже.

— Ха! — възкликна Чумаш. — Момчето наистина й говори.

— Глупости — възрази Копърхед. — Просто имитира звука, това е всичко. Все едно да подсвиркваш на куче.

— Да, да. Копърхед е прав. — Макар и далеч от мисълта да го признае, капитан Блакстрап остана впечатлен от умението и смелостта на младия пленник. — Това не е никакво говорене.

Уил вече стоеше изцяло в обсега на челюстите, но тиранозавърът очевидно не възнамеряваше да отхапе главата му. Вместо това се чудеше откъде този странен млад човек, който пропълзя до лагера и освободи семейството струтиомимуси, знае имената на родителите й. Възнамеряваше да излее с цялата си сила натрупания в нея гняв върху безпомощната му фигура, а ето че го замени в значителна степен с любопитство. Произношението му бе ужасно, разбира се, но това не правеше казаното по-малко забележително. Наблюдаваше го внимателно, за да види какво ще предприеме по-нататък.

Той докосна гърдите си с брадичка и произнесе име — несъмнено своето име. После придаде на гласа си цялата си вътрешна сила, погледна я право в очите и произнесе нейното име. За последен път тя чу майка си да го изрича.

Седна на задните си крака и в отговор повтори имената на родителите си, а после — и неговото. Той кимна енергично и се усмихна. Тя разпозна и двата човешки жеста.

— Или съм мъртво пиян, или те наистина разговарят — смая се Ръскин.

— Внимавай какви ги дрънкаш, Ръскин. — Наблюдавайки сцената пред очите си, Блакстрап стрелна вежди нагоре. — Това е само сумтене и ръмжене, не виждаш ли? Момче и кучето му. Не е никакъв разговор. Не съм ли прав, господин Смигинс?

— И аз така мисля, капитане.

Блакстрап видимо остана доволен.

— Определено обаче е някакъв контакт — продължи Смигинс. — Не бих го нарекъл език. И не е интелигентен разговор. Но е нещо. Нещо, с каквото не сме се сблъсквали досега поне.

Блакстрап махна пренебрежително.

— Някога имах кон, който различаваше повече думи от това дяволче. Но никога не съм твърдял, че съм разговарял с него.

— Погледнете! — Томас посочи месоядното. — Какво ще направи тя сега?

Младият тиранозавър отметна глава и наддаде такъв силен вой, че би засрамила цяла глутница изгладнели койоти или вълци. Уил изслуша вопъла й, изпълнен със съчувствие. Представляваше смесица от бяс и самотност. Без да е сигурен как точно да реагира, Уил приближи глава до главата на тиранозавъра, притвори очи и положи всички усилия да се включи към излиянието. Беше посещавал много концерти на патечовки, но музиката на обучените динозаври звучеше като музика на Моцарт в сравнение със звуците, издавани от тиранозавъра до него. Но въпреки това, по свой примитивен начин, бе въздействаща и трогателна.

Полагаше цялото си старание да пее, убеден, че никога повече няма да му се отдаде възможност да участва в такъв уникален дует.

Блакстрап въобще не се трогна от демонстрираните емоции.

— Хайде, момче, престани с този шум. Йохансен, накарай го да млъкне.

— Да, сър. — Морякът дръпна здраво въжето, с което бяха вързани ръцете на Уил. — Чу капитана!

Уил не успя да запази равновесие и падна. Последва нещо съвършено неочаквано.

Спирайки тъжните си вопли, младият тиранозавър стрелна глава със смайваща бързина към високия пират. Двама от мъжете, придържащи въжетата й, бяха изтеглени рязко напред и само благодарение на невероятното напрягане на мускулите си, придружено от много викове, успяха да отърват другаря си от челюстите на Притикил, които щракнаха шумно на сантиметри от лицето на моряка.

През следващите няколко минути мъжете действаха трескаво: напрегнаха всичките си сили да овържат отново главата на тиранозавъра. Едва когато успяха, се поуспокоиха. А Йохансен бе абсолютно убеден, че сърцето му е спряло за няколко секунди.

Отново неспособна да окаже каквато и да било съпротива, Притикил се задоволи да гледа свирепо похитителите си.

Уил се изправи и пристъпи към нея, без вече да се бои.

— Всичко е наред — увери я той нежно. — Не съм пострадал.

Няколко пъти последователно повтори своето и нейното име — стараеше се да не произнася едното по-силно от другото.

Най-после го погледна в очите. Дишането й започваше да се успокоява.

Уил усети тежест върху рамото си: ръката на Блакстрап. Капитанът може и да изглеждаше дебел, прецени Уил, но не би искал да застане срещу него в схватка.

— Интересна демонстрация, момко. Много впечатляващо. Не че дори за миг приемам твърденията ти относно интелигентността на звяра. Ха, та той току-що се опита да изяде лицето на клетия господин Йохансен. Нали така, Йохансен? — Все още силно разтреперан, изпатилият моряк успя само да кимне в отговор. — Е, питам те, момче: това признак на интелигентност ли е?

— Как очаквате да реагира, след като сте я превърнали в затворник?

На Уил страшно му се искаше да избърше прахта от лицето си.

Блакстрап се направи, че не е чул въпроса.

— Ще призная обаче, че знаеш командите, с които да контролираш звяра.

— Не мога да я контролирам. Никой не контролира тиранозавър.

— Такава ли е? — попита Смигинс, загледан не в Уил, а в другия пленник.

— Не ме взимай за глупак, момче. Ръмжи насреща й, ако желаеш, но никакъв вой повече. Деликатните ми уши ме заболяха. — Блакстрап се обърна към помощника си. — Оказа се съвършено прав, господин Смигинс. Това момче ще бъде много по-ценно за нас живо, отколкото мъртво, макар с известно съжаление да признавам, че ще ми липсва забавлението.

— Престанете да ме наричате „момче“ — обади се Уил, окуражен донякъде от готовността на Притикил да се намеси в негова защита.

— А как да те наричам?

— Казах ви: името ми е Уил Денисън.

— Така да бъде. Ти си смел и умен момък, Уил. Затова се вслушай във волята ми да ни придружиш до кораба. Ако срещнем и други такива динозаври по пътя, възможно е ръмженето ти да се окаже от полза. — Наведе се напред и се усмихна злорадо, разкривайки черните си изпочупени зъби. — И не забравяй: аз съм господарят, ти — кучето.

— Още не разбирам как сте пуснали котва безпрепятствено. Казвали са ми, че всеки плавателен съд, приближил се до Динотопия, неизменно попада в силни течения и се разбива в бреговете й.

— Каква дума само — неизменно. А аз цял живот съм доказвал, че такива думи не съществуват, млади ми Уил. Ще ти кажа едно: капитаните, които не са успели да акостират по тукашните брегове, са били слаби.

— Появи се огромна вълна — обясни Смигинс — и ни пренесе над рифовете. Имахме късмет.

Блакстрап изгледа навъсено помощника си, но не каза нищо.

— Над рифовете — повтори Уил. — Възможно е, предполагам. Не. Очевидно е възможно. Но как ще излезете в открито море? През рифовете няма канали.

— Ще намерим начин — увери го Блакстрап. — Ако се наложи, ще прокараме проход. На борда разполагаме с достатъчно барут.

Дали ще го направят, запита се Уил. Този Блакстрап изглежда достатъчно упорит и самонадеян за подобна лудост. Далечен гръмотевичен тътен привлече вниманието му към небето. Бурята все още беше някъде там и набираше мощ. Имаше ли начин плавателният съд на бандитите да остане невредим зад прикритието на рифовете? И колко свирепа щеше да е шестгодишната буря? Щеше ли да отмине Динотопия, или прогнозите на наблюдателите на времето щяха да се окажат точни?

— Задава се страшна буря — отбеляза Уил.

Сега Смигинс не се стърпя да изсумти подигравателно.

— Не ни говори на нас за бури, момко. Нямаш представа каква беше онази, която ни докара тук.

— Нищо не е била в сравнение с тази, дето идва. Ще стигне до сушата всеки момент, а най-застрашен е районът на Северните полета. Не можете да се върнете там. Вече всички са го напуснали.

— И защо са постъпили така? — учуди се Ръскин. — Земята изглеждаше плодородна.

— Не знам… — После Уил продължи: — Знам само, че когато се очаква шестгодишна буря, всички обитатели на Северните полета получават предупреждение да се евакуират, докато бурята отмине.

Смигинс се замисли.

— Земите, които прекосихме първоначално, бяха твърде равнинни. Виждал съм такива терени по югоизточните брегове на Индия. Там мусонните циклони причиняват наводнения. — Усмихна се на Блакстрап. — Не е нещо, с което „Кондор“ да не може се справи.

— И аз мисля точно така, Смигинс. — Капитанът се взря в тъмнината. — Ще отнесем колкото е възможно повече злато и скъпоценни камъни на кораба, ще затворим игривото дяволче и този момък в трюма и ще се върнем с достатъчно съоръжения, за да извлечем поне половин храм. — Извиси глас. — Нали така, момчета?

Няколко уморени, но доволни възгласи подкрепиха думите му.

— Няма да стане! — намеси се Уил. — Бурята…

Блакстрап го сграбчи за яката на ризата.

— Тази фраза, момко, не присъства в речника на стария Брогнар. — Пусна го и огледа хората си. — Хайде да спим. Който е на пост, да държи под око тези двамата. Явно компанията вече им допада.

Тръгна в тъмнината към златното си легло.

Не е възможно да го направят, тревожеше се Уил. Не бива да им се позволява да успеят. Измъкнат ли се с богатствата и други ще научат за местонахождението на Динотопия. Кораб след кораб ще се отправя насам да търси Динотопия и някои ще я открият. Мирната цивилизация, сътворена от хора и динозаври след хилядолетия сътрудничество, ще бъде подложена на ужасен натиск. В страната ще нахлуят хора, политика и философии от външния свят. Дали Динотопия е достатъчно силна да устои на такова нашествие? Би ли била способна на такова нещо една напълно независима страна?

В Динотопия няма много оръжие, освен чисто отбранителните — използваха го да прогонват по-упоритите карнозаври, когато прекосяваха границите на Дъждовния басейн. Как ще се защити Соропол от съвременни военни кораби? Дали жителите му въобще ще се опитат да го сторят? Ако се намери подходящо място за хвърляне на котва, чужда сила може да стовари войски на брега…

Не бе в състояние да мисли повече за това. Беше добре образован и знаеше твърде много за човешката история. Уникалното общество на Динотопия никога не би устояло на напрежението от редовни контакти с външния свят. На всяка цена трябва да бъде осуетено отплаването на пиратите — не само за тяхно добро, но и за доброто на цяла Динотопия. И зависеше единствено от него.

Е, може би не съвсем.

XIX

От прикритието си семейството струтиомимуси наблюдаваше събитията в лагера на пиратите.

— Какъв е този звук?

Звучеше така изпълнен с тъга и меланхолия, че Чаз трепна.

— Това е тиранозавърски вопъл. — Хисаулук надникна над стената. — Ето, спря. Хората вече не се тълпят наоколо и смехът им поутихна. Нещата сякаш се успокояват.

— Какво прави малкият тиранозавър? — попита протоцератопсът.

— Май е постигнала примирие с приятеля ти. Не допускам да го изяде. Поне не веднага.

Преводачът продължи да крачи в малък кръг.

— Трябва някак да го измъкнем от там.

— Съгласен съм.

— Сигурно има начин да… — Протоцератопсът спря насред обиколката си. — Така ли?

— Разбира се. Той ни върна свободата. Трябва да му отговорим със същото. — Хисаулук продължи да се взира в тъмнината. — Но се налага да изчакаме. До появата на подходящия момент ще играем на статуи. Тези хора си въобразяват, че сме побягнали. Нека продължават да си го мислят.

Чаз не изглеждаше твърде убеден.

— Нямам нищо против известно време да се преструвам на статуя. Въпросът е какво ще направят те с Уил междувременно.

Мнозина от пиратите бяха запушили уши с ръце.

— Накарайте я да спре! — простена Треганг, когато Притикил издаде доста нехармоничен звук.

— Ей сега ще спре — обяви Гуиамарес и вдигна пушката си.

— Не! — Уил застана между португалеца и виещия тиранозавър. — Не това е начинът!

— О, я остави! — намеси се Блакстрап, бутайки дулото на пушката настрана. — Забрави ли колко струва дяволче — то?

— Създава само грижи, капитане. — Намръщеният Гуиамарес кимна към главния храм. — За какво ни е, след като вече разполагаме с повече богатства, отколкото сме в състояние да пренесем?

— Сигурно си прав — съгласи се Блакстрап, — но лично аз нямам нищо против, заедно със златото, да се насладя на малко слава, а господин Смигинс ме уверява, че това същество определено ще ми я осигури. Така че засега няма да има никакви убийства. — Обърна се към Уил, като се заигра със сабята на кръста си. — Но да знаеш, момко, че не намериш ли начин този ужас да престане, ние ще я принудим да млъкне и без да я убиваме.

Уил кимна енергично и даде да се разбере, че е наясно.

— Добре. Но трябва да ми развържете ръцете.

Блакстрап го изгледа изпитателно.

— Както кажеш, но първо ще ми дадеш честната си дума, момко, че като представител на каквато там цивилизация си, няма да правиш опит за бягство.

— Аз… — Уил се поколеба само за миг — … ви давам честната си дума, капитан Блакстрап, че няма да направя нищо, за да избягам със собствени усилия.

Снажният мъж се ухили и развалените му зъби пак се показаха.

— О, значи все още очакваме да ни спасят, така ли? Търсиш начин да стигнеш до най-близкия телеграфен офис, а?

— В Динотопия няма телеграф. Поне не във вида, който вие си представяте.

— Добре. Приемам думата ти. Томас, развържи момъка.

Внушителният ямаец развърза въжето и Уил поразтърка китките си, за да възвърне кръвообращението. Бързо тръгна към младия тиранозавър. Започна да повтаря имената на родителите й, стараейки се тонът му да е нежен. С ръце й направи знак да замълчи. С приближаването му Притикил млъкна.

Той продължи да се придвижва предпазливо напред и застана пред нея. Протегна ръка и започна да я чеше по брадичката. Неколцина от закоравелите моряци възкликнаха възхитени. Кокалчетата на Гуиамарес побеляха, докато стискаше пушката.

— Какво става сега? — поиска да узнае Чаз.

Хисаулук погледна надолу.

— Онези там му развързаха ръцете, но той не се опитва да избяга. Тръгва към тиранозавъра. Сега… Не вярвам на очите си… Милва я!

— Какво прави?

Сърцето на Чаз се изпълни с трепет — колкото и нелепо да изглеждаше, той копнееше да види сам сцената.

— Всичко е наред — Уил продължаваше да гали брадичката на Притикил и да й шепне успокояващо. Тя, естествено, не разбираше и думичка от приказките му, но той не се съмняваше, че достатъчно ясно схваща смисъла им. — Ще се измъкнем някак от тук. Заедно. Знам, че смяташ тези хора за луди. Ако ще ти помогне — и аз смятам така.

Младият динозавър не отговори. Уил долови как дишането й се нормализира — беше равномерно като на огромен мех.

— Виж го как успокои малкия дракон. — Чин-ли направи мистериозен знак във въздуха. — Трябва да го наблюдаваме внимателно. Той е магьосник.

— Не, не е магьосник. — Смигинс не бе изумен като суеверните си колеги. — Нали помните — каза, че баща му е учен?

— Учен или магьосник — няма значение. Важното е, че накара звяра да млъкне — просъска доволно Блакстрап.

Уил отпусна ръка, но за негова изненада малкият тиранозавър го подбутна със зурла по рамото. Започна пак да я гали и за награда получи въздишка на наслада. Ръката му вече се измори, но той продължаваше да прокарва нежно длан по муцуната й. Един тиранозавър получава каквото иска, разсъждаваше той. Дори и да е още малък.

— Не това е важното — възрази Уил. — Важни са науката, моралът, етиката и образованието.

— Ха! Та те не стават за харчене — възкликна Блакстрап.

— Нима не разбирате! Не виждате ли по-голямата, по-великата картина? В Динотопия хората не само са се научили да живеят рамо до рамо с динозаврите, които са по-стари и по-мъдри от нас; тук хора от всякакво потекло и от всякакви националности са се научили да живеят мирно заедно. В тази страна е застъпена цялата история на човечеството. Тя би могла да бъде модел за останалия свят. Извършват се разнородни дейности, но не срещу пари. Всеки се старае да помогне на другите. Образованието е безплатно за всеки желаещ. Който се стреми към знания — учи, който иска да овладее занаят — стажува. Тук уважават дори и най-простите професии.

— Накъде биеш, момче? — поиска да узнае Мкузе.

— Защо не останете? — Уил вложи в думите цялата си настойчивост. — Откажете се да се връщате в Америка, Европа или където и да е. Останете тук. Дишайте дълбоко и потърсете спокойствие. Струва много повече от купчина красиви камъни или метал. Ще се убедите.

Погледна капитана с надежда.

— Всеки си има предпочитания, момко. — Блакстрап приглади мустаци. — Лично аз ще си задържа красивите камъчета и златото. Но аз съм справедлив. Да попитаме хората ми. — Обърна се към моряците. — Чухте ли момъка? Предлага да се откажем от всичко това — посочи с широк замах целия храмов комплекс — и да седим и да си говорим дружелюбно с някакви си големи гущери. И да се научим на занаят, разбира се. Оставям ви сами да решите, момчета. Кое да бъде? Живот като дърводелци или богат, луксозен живот? Небето ми е свидетел — изборът е труден.

Не беше трудно да се предвиди отговорът на пиратите.

— Не — възрази Уил. — Не бива да гледате на нещата така. Не разбирате.

— Аз разбирам. — Анбая изсумтя насмешливо. — Много сте глупави, ако пренебрегнете това — посочи той златните сгради.

Всички гледаха подигравателно към младежа.

— Чу ли ги, Уил? — попита Блакстрап, след като изчака възгласите да стихнат. — Щом тукашните жители не се интересуват от богатството, аз и моите момчета с радост ще ви отървем от бремето да се грижите за него.

— Но нали ви казах? — напомни Уил. — Според мен никой друг не знае за това място. То е част от историята на Динотопия. Нямате право да го отнесете. Трябва да бъде изследвано и документирано.

— Напиши пълен доклад, ако искаш. Опиши всички скъпоценни камъни и златни тухли, докато ги товарим на борда на „Кондор“. Но така или иначе, ние ще ги вземем. Не се съмнявай. — Изражението му стана по-меко. — Славен ден ще бъде, нали, момчета? Представете си как навлизаме в Темза или в пристанището на Бостън с кораб, пълен с чисто злато.

Моряците нададоха одобрителни възгласи.

— Никога няма да успеете — заяви Уил. — Дори да избегнете бурята, няма да минете през рифовете.

— Момче, през последните шест месеца се справих с по-трудни морски задачи, отколкото ти през целия си живот. Да не си въобразяваш, че ще ме сплашиш с приказки за страховити бури или непрекосяеми рифове. Сам ще се убедиш, защото ще ни придружиш.

— Какво? — зяпна Уил насреща му.

Блакстрап се ухили.

— Ама ти какво си мислиш? Ще натоварим съкровището на кораба и ще те пуснем, а? А кой ще утешава новата ни домашна животинка? Трябва да ми благодариш на колене, момко. Ще те отведем здрав и читав от това забравено от Бога място и ще те върнем в цивилизацията.

— Но аз искам да остана тук.

В съзнанието му се мярнаха образите на Силвия и баща му.

Блакстрап се наведе към него.

— Хей, момче, не си мисли, че тук е раят. Нямаш избор по въпроса. Колкото по-рано приемеш, толкова по-лесно ще ти бъде.

— Ще ви спрат. — Уил не успяваше да прикрие яростта си. — Ще ви спрат и… превъзпитат!

Блакстрап вдигна ръце, престорено изплашен, и се засмя на заплахата.

— Ще ни превъзпитат казваш? Чу ли го, господин Смигинс? Милост!

Уил кимна към Притикил.

— Родителите й я търсят.

Смигинс премигна.

— Искаш да кажеш, че е още дете?

— Точно така. — Доловил интереса на помощник-капитана, Уил реши да го задържи. — Нали не мислите, че е напълно пораснала?

— Колко е малка всъщност?

Смигинс неволно погледна към главния каньон.

— Съвсем малка. Не знам достатъчно, за да направя сравнение с човешки понятия, но тя е още почти бебе.

— Бебе казваш? Интересно. Ако това е бебе, какви ли са възрастните?

Моряците възкликнаха притеснено. Повечето от тях бързо проследиха погледа на помощник-капитана към каньона. Никой обаче не разполагаше с достатъчно остро зрение, за да забележи Чаз и добре прикритите струтиомимуси.

— Дори не можете да си представите — обяви Уил. — Не можете. В сравнение с Притикил възрастните са като лъв или тигър пред домашна котка.

Блакстрап застана между Уил и Смигинс.

— Какви са тези приказки? Не се ли справихме и с по-големи екземпляри от нашето дяволче тук? Момъкът просто иска да ни изплаши. Не прогонихме ли един от лагера в джунглата?

— Пушките ви няма да спрат едър месояден. — Уил говореше абсолютно уверено. — Нито ще го накарат да побегне. Най-вероятно говорите за някой, който не е проявил достатъчно интерес.

В следващия миг Блакстрап се надвеси над Уил. Гласът му звучеше ниско и зловещо. Притикил направи безуспешен опит да се освободи от въжетата.

— Момче, нали не наричаш стария Брогнар лъжец?

Уил преглътна бързо и се замисли.

— Разбира се, че не. Само споделям предположението си. Не съм бил там да видя.

— Точно така. — Блакстрап пое дълбоко въздух и издиша. — Не беше. И не се надявай да ни сплашиш, момко. Не се страхувам от нищо, което върви, лети или плува по тази земя.

— Възхищавам ви се, сър — кимна Уил и добави по-тихо: — Но ако нещо ще ви изплаши, това са родителите на Притикил.

Неколцина от мъжете се изсмяха нервно и Уил установи, че Брогнар Блакстрап ги плаши несравнимо повече от всичко, което той им описваше.

— Наспете се добре, момчета — подкани ги Блакстрап. — Тук сме в безопасност. Видяхте какво направиха чудовищата с платна на гърбовете, дето ни преследваха. Нищо по-едро от нас не може да мине през долния каньон, а там където стъпихме на сушата, нямаше зъбати зверове.

— Значи ли, че няма да има нощна стража, капитане? — попита Томас.

— Нищо подобно, господин Томас. Наистина, ние сме на място, недостъпно за динозаври, но не и за хора. Да допуснем, че в приказките на този момък има доза истина. Ще поставим пазачи за всеки случай, да не би някой да е тръгнал да го търси. Въобще не се страхувам от някакви си учени или философи, но не желая да се прокраднат до мен, докато си спя в леглото. — Ухили се широко. — То и няма вероятност да го открият — нали самият момък твърди, че никой не подозира за това място. А сега да спим, момчета. Утре ще нарамим колкото можем да носим и ще поемем към кораба.

— Три пъти „ура“ за капитан Блакстрап — провикна се някой.

Приветствието прозвуча по-приглушено от обикновено. Мъжете бяха уморени.

Уил примирено се остави двама пирати да го вържат към колоната, където преди държаха Хисаулук и Шремаза. Независимо от дадената дума, Блакстрап не беше глупак, та да позволи на новия пленник да избяга от лагера.

Уил провери въжетата — оказа се, че са здраво завързани, както се и опасяваше. Местейки се върху твърдата земя, потърси да се настани по-удобно, за да поспи. Недалеч младият тиранозавър го наблюдаваше мълчаливо. В непроницаемото й лице той виждаше известно доверие. Вероятно малко си фантазираше. Тиранозаврите не проявяват радост в чужда компания.

Двама от пиратите се настаниха до пленниците. Явно Блакстрап не възнамеряваше да изпуска от поглед Уил нито за миг. Не желаеше никакви посетители. Блакстрап не беше мъж, когото можеш да излъжеш два пъти.

Уил затвори очи. Най-добре беше да поспи. Не беше изключено с настъпването на утрото да му хрумнат нови идеи.

— Сега какво правят?

Чаз вече не го сдържаше на едно място и започна да наднича през стената, служеща им за прикритие. Нощното му зрение отстъпваше по сила на това на струтиомимусите и той не виждаше кой знае какво, но самото усилие го успокояваше донякъде. Кеелк, Аримат и Трил се бяха скупчили зад него.

— Изглежда, ще лягат да спят — отговори Шремаза.

— Да — съгласи се Хисаулук. — Виж как се събират около огъня.

Той и партньорката му се извиха гъвкаво и стъпиха здраво на земята. Другите ги наобиколиха.

— Как да помогнем на Уил?

Кеелк говореше спокойно на своя език — вещият в езиците протоцератопс я разбираше.

— Трябва да се опитаме да го освободим — промърмори Чаз. — Както и малкия тиранозавър.

Хисаулук премигна насреща му.

— Нямаме никакви задължения към дивото месоядно.

— Вие не, но аз и Уил имаме. Ние… обещахме на родителите й.

— В каква невъзможна обвързаност ни въвлякоха тези хора! — възкликна Хисаулук.

— Не е разумно да се втурнем натам ей така — продължи Чаз. — Уил ми обясни за „пушките“. Не биха наранили едър карнозавър, но могат да убият някой като нас.

— Тогава какво ще предприемем? — зачуди се Шремаза.

Хисаулук погледна семейството си, събрано отскоро. Сега излиза, че отново ще се наложи да се разделят.

— Аз съм най-бързият и най-издръжливият. Кеелк и протоцератопсът ще ми опишат по каква пътека са стигнали дотук. Щом няма да търся път да ме изведе от Дъждовния басейн, ще стигна сравнително бързо до Тритаун и ще се върна с подкрепление.

— Твърде опасно е — отбеляза Шремаза, видимо разстроена от идеята.

— Кеелк успя. — Хисаулук погледна дъщеря си, а тя се изпъчи от гордост. — Докато ме няма, проследете тези хора.

Кой знае пък дали няма да ви се отдаде шанс да освободите Уил Денисън… и малкия тиранозавър. Чаз да пробва да чуе какво си говорят хората и да ви го преведе. Не е неетично. — Обви врат с партньорката и децата си. — Ще ви бъде за урок, макар и опасен. Но си представяйте, че е игра.

— Само че доста сериозна — вметна Шремаза. После огледа високите стени около комплекса от странни златни сгради. — Мислиш ли, че този каньон или отклонението до него прекосява планината чак до Северните полета?

— Не знам, но видяхме друг, който стига дотам. Щом има един път, защо да няма и втори? Ако се добера до Тритаун навреме, ще направя всичко по силите си спасителен отряд да пресрещне тези хора, преди да стигнат до плавателния си съд.

Той обви дългия си врат около врата на партньорката си. Клюновете им се докоснаха нежно.

— Ще ви търся между земята и морето, на мястото, където чака любовта. Деца, да слушате майка си. Сбогом.

Извърна се, побягна и бързо изчезна в недрата на страничния каньон.

Чаз знаеше, че мъжкият струтиомимус рискува живота си за Уил. Ала и Уил вече направи същото за тях.

— Колкото и да ми се иска, не бива да оставаме тук през цялата нощ. Ами ако някои от стражите мине насам? По-добре е да идем да поспим в главния каньон. Едва ли ще търсят толкова далеч. Поне не посред нощ.

— Съгласна съм. — Шремаза събра децата си в прегръдка. — Малко сън ще ни се отрази добре.

— Как е възможно да има такива странни хора? — недоумяваше Кеелк, опитвайки се да погледне към лагера на пришълците, докато майка им ги отвеждаше от стената.

— Не знам. — Чаз кроеше планове за сутринта. — Уил твърди, че във външния свят хората се бият за късчета камък или метал. Много е странно и абсолютно неразбираемо.

— Нямат ли достатъчно храна или места за спане? — попита Аримат.

— Само някои, но според Уил това не обяснява нещата. Не твърдя, че го разбирам. Аз съм само един преводач.

XX

На следващото утро ниските облаци бяха заплашително по-тъмни, явно натежали от дъжд. Уил се поколеба дали има смисъл да привлече вниманието на похитителите си върху този факт. Блакстрап вече му заяви, че суровото време няма да възпре никой от екипажа му. А след като с очите си видя и с ушите си чу какво стана предишната нощ, нямаше причина да се съмнява в думите на капитана.

Уил никога не бе преживявал голяма шестгодишна буря в пълната й сила, затова нямаше представа какво ще стане с кораб на котва в северната лагуна. Ако все пак оцелее, Блакстрап положително ще изпълни заканата си или да открие, или да прокара път към откритото море. В такъв случай Уил предпочиташе да скочи през борда, отколкото да изостави Динотопия. Сви рамене — представи си как усилено плува към брега. Дали малките тиранозаври умеят да плуват? Как да разбере?

Един пират му донесе закуска — противен буламач от вода, царевица, солено свинско и отделно сухар. Нямаше нищо общо с пресните плодове, зеленчуците и рибата в Тритаун. За да поддържа силите си, той се насили да преглътне „специалитета“. Притикил наблюдаваше без да коментира. Тиранозаврите можеха да изкарат дълго време без храна.

Не само тя му правеше компания. Приклекналите наблизо пазачи поглъщаха храната с наслада. Бегъл поглед го убеди, че останалите от екипажа, включително Блакстрап, са далеч и следователно не биха го чули.

— Не знам какъв живот сте водили — подхвана Уил сговорчиво, — но Динотопия предлага шанс да се започне отново.

Копърхед сръга другаря си с лакът.

— Чуваш ли момчето? Ей сега ще започне да ни убеждава, че тук е земен рай.

— Да, рай — изсумтя Томас, — но с дракони. Не, не… Как ги нарече Смигинс? Динозаври. Значи рай с динозаври, които искат да те изядат.

— Така е само в Дъждовния басейн — уточни Уил. — Всички големи месоядни живеят там. Останалата част от Динотопия е сравнително безопасна. Представа нямате колко е красива. Уотърфол е най-спокойното място, Соропол е прелестен, Тритаун е провинциален и уютен. Има тихи заливи и плажове, безкрайни поля, отрупани с плодове овощни градини.

— Да бе, истински рай — присмя се Копърхед.

— На мен ми звучи като адски много работа — обобщи Томас.

Уил се поколеба, а дървената лъжица застина във въздуха.

— А пиратството не е ли работа, при това — опасна? Докато се трудиш във ферма, ловиш риба в реката или работиш в магазин поне никой не се опитва да те убие.

Усмивката на Копърхед се стопи.

— Заради един откраднат самун хляб ме пъхнаха в затвора. И защо го откраднах? За да помогна на сестра ми да нахрани семейството си. После нещата някак станаха още по-зле и накрая се озовах на „Кондор“.

— Цял живот съм работил по полетата със захарна тръстика. Ако не беше капитан Блакстрап, още щях да съм там — обяви Томас и войнствено издаде долната си устна.

— И той може да остане — увери ги Уил. — Няма значение какво си правил във външния свят. Всеки, който попадне тук, започва нов живот. Няма значение кой или какъв си бил преди. Тук наистина получаваш шанс да започнеш отначало.

— Няма значение ли? — Копърхед размаха лъжицата си. — Ако властите ни открият тук, ще ни обесят.

— Умът ми не го побира как сте успели да пристигнете невредими. В цялата история на Динотопия вашият кораб вероятно е първият, но съм сигурен, че е чиста случайност и едва ли някога ще се повтори — дори военен кораб да ни открие някак, е изключено да акостира. И още нещо: независимо от приказките на капитан Блакстрап как ще напуснете лагуната, това няма да стане. Ветровете и теченията около Динотопия разбиват корабите на парчета.

— Така е — промърмори Томас замислено. — На идване видяхме доста пострадали кораби.

— Всеки корабокрушенец автоматично става гражданин на Динотопия. Да, има и проблеми, но не са както в Америка или Европа. Дори едрите месоядни не са особена заплаха, защото са локализирани в Дъждовния басейн. А всички други динозаври работят рамо до рамо с хората.

— Като онези, които освободи — напомни му Томас мрачно.

Уил не се стресна.

— Да, точно като тях. Ще се убедите колко много приличат на нас. Няма значение дали са едри, или дребни — те са хора. Ние всички сме хора, трудим се заедно и сме жители на Динотопия. И вие може да станете такива.

— Не съм сигурен, че ще искам да работя с хора от други места — обяви Копърхед. — Чин-ли си го бива, но цял град, пълен с китайци… Не знам…

Уил се усмихна насърчително.

— Повярвай ми, когато за пръв път поемеш пощата си от галимимус или ореш зад впрегнат трицератопс, или участваш в игра с няколко апатозаври, ще се питаш защо някога си гледал отвисоко на хора само защото имат различен цвят на кожата или очите им нямат твоята форма. — Уил поклати тъжно глава. — А какво ще стане, когато вече остареете — как ще бягате тогава? Ако предположим, че въобще доживеете до тези години.

— Е, тогава — не се предаваше Копърхед — поне ще знаем за какво сме живели.

— Имате възможности и тук. Динотопия предлага безброй вълнуващи неща. Помислете само! Все едно миналото ви никога не е съществувало. — Постара се да заинтригува Копърхед: — Били те арестували, защото си откраднал самун хляб. Тук никой няма да го знае, нито ще се интересува. — Погледна Томас. — Същото важи и за теб. Тук и двамата ще създадете нови семейства.

За пръв път Томас прояви истински интерес.

— Тук има и жени?

— Жени от всички части на света, от всички цивилизации. — Неволно си помисли за Силвия. — Връзките тук са отворени за всички. — Надяваше се, че се справя с въпроса. Засега не беше особено добре запознат с него. — Ще си създадете семейства, ще станете членове на едно невероятно общество. Къде по света ще ви се отвори такава възможност? — Сниши глас и прошепна почти умолително: — Толкова ли ви харесва сегашният ви живот, че не помисляте за друг?

Копърхед изглеждаше обезпокоен.

— Ами… Трябва да призная, че често, докато корабът се мята и всичко е мокро и влажно, не спя, а просто лежа в хамака и си мисля колко по-приятно е да лежа в топло, сухо, истинско легло. И вечно да се питам кога ли ще долети снаряд от военен кораб и ще откъсне краката ми.

— Така е — съгласи се Томас. — Идвам от островите, където всеки говори за сър Хенри Морган и такива като него. Но сега нещата не са каквито са били по негово време. Пиратството е труден занаят. В края на краищата сме деветнадесети век.

Изведнъж Копърхед се отърси от идилията.

— За какво въобще говорим? В нашето положение не може да се направи нищо. Кой ще ни позволи безнаказано да дезертираме от капитан Блакстрап и да му махаме с копринени кърпички от брега?

Томас кимна.

— Ще ни обеси като размирници и предатели на „Кондор“. Какъв нов живот за човек, увиснал на въжето? — Ямаецът погледна Уил с безразличие. — Забрави, момче. Живот на земеделец не е за нас. Свързали сме се с Блакстрап и така ще остане.

— Но тукашните власти ще ви предложат закрила — настоя Уил.

Вътрешните терзания на Копърхед бяха ясно изписани по лицето му.

— Стига приказки, момче. Престани.

Хвана пушката си.

Жестът не стресна Уил. Знаеше, че няма да посмеят да го докоснат без заповед на капитана. Все пак отстъпи. Пося семето и видя, че хвана корени. И двамата мъже вече мислеха за живот извън пиратството. Надяваше се да споделят с някои от другарите си. Успее ли да склони част от екипажа да зарежат кораба, може да съберат достатъчно кураж помежду си и да се опълчат срещу Блакстрап.

След закуската мъжете започнаха да се приготвят за път. Натъпкаха джобовете си със скъпоценни камъни, изчоплени от стените и скулптурите. Чувалите тежаха от златни тухли. Тръгнаха обаче не към главния каньон, а към вратите на централния храм.

— Капитанът никога не тръгва, преди да огледа всичко — поясни Смигинс на Уил.

Пиратите отново разтвориха великолепните врати от розов кварц и тръгнаха по изящно украсения коридор. Уил се възхищаваше на скулптурите и стенните рисунки, на барелефите и мозайките. Не го напускаше натрапчивата мисъл какво ли не би дал Налаб, за да види това място.

Коридорът се разклони. Водени от Смигинс, пиратите поеха по лявото разклонение към центъра на сградата. През прозорците от чист кварц нахлуваше светлина и се отразяваше в полускъпоценните камъни, украсяващи стените. Изпълнението беше изящно — впрочем като всичко, което Уил бе виждал из Динотопия. Кой е построил всичко това и защо? Изпитваше такъв интерес, че почти забрави положението си на пленник. Само спорадичните изгрухтявания на Притикил зад гърба му напомняха за действителността.

Пиратите вървяха необичайно мълчаливо, зашеметени от заобикалящото ги великолепие. Докато стигнаха двойните аметистови врати, отдавна бяха изчерпали ограничения си запас от суперлативи.

Йохансен докосна на шега едното крило и се изненада колко тихо се отвори. Изключително тежките врати бяха идеално балансирани на каменни подпори.

Озоваха се в кръгло помещение с таван, висок най-малко тридесет метра. Приличаше по-скоро на пещера. Тучни растения от Дъждовния басейн протягаха листа нагоре към капандурата. Широка поне два метра, тя бе направена от монолитен жълт диамант.

Мозайки покриваха овалните златни стени. Повечето изобразяваха морския живот в Камбрия. Уил се възхити на едно непознато му същество, изработено от ахати. По вида му отсъди, че май и природата не е била много сигурна какво е сътворила.

Сред цялото изобилие от скъпоценни камъни и злато в помещението бяха пръснати и малко на брой ръчно изработени дървени мебели, който стояха някак подканващо. В далечния край се виждаше тръстиково легло, покрито с палмови листа. Леглото не беше празно.

— Мъртъв ли е? — прошепна Самюел към струпалите се мъже.

— Мумия — отсече О’Конър. — Виждал съм такива в Британския музей.

Неподвижната фигура бе облечена с роба на аскет, избрал живот на усамотение и размисъл. Краката му бяха кръстосани, опашката — опъната назад, а главата — сведена към гърдите; сякаш не дишаше. Уил забеляза острите нокти на кръстосаните ръце. Цялата поза говореше за удовлетворение и дълбок вътрешен покой. Макар и едър за вида си, прав едва ли би бил по-висок от Чин-ли.

Сцената впечатли дори Блакстрап.

— Ей, момко, що за дракон е това?

— Дайноник. Много са сръчни и често ги използват за писари. Представа нямам какво търси този тук.

— Вижте ноктите на ръцете и краката му — изкоментира Уатфорд. — И големият среден пръст. Прилича на коса за трева.

— А и какви зъби — промърмори Андреас. — Този не е никакво тревопасно.

— Дайнониките много обичат миди — информира ги Уил.

— Толкова добре е запазен. — Смигинс приближи фигурата. — Сигурно е умрял наскоро. Денисън?

Благодарен, че някой се обръща към него по име, Уил обясни:

— Облечен е в робата на аскет. Дошъл е тук да търси покой.

— И си го е намерил, бих казал.

О’Конър започна да оглежда богато украсените стени.

— Внимавайте! — извика някой.

Дребната фигура се размърда.

Пушки и пистолети светкавично бяха приведени в готовност. Дайнониктът бавно надигна глава. Очите му се отвориха и той ги изгледа с очевидно внимание. Кръстосаните крака и ръце не помръднаха.

— Отдавна не съм имал посетители — обяви той на безупречен, макар и със силен акцент, английски.

— По дяволите — възкликна О’Конър, — малкият дракон говори!

— Казах ви — припомни Уил на всеки, готов да го слуша. — Казах ви.

Но не добави, че освен протоцератопсите за пръв път чува динозавър да говори на човешки. И то не на латински, който използваха жителите на Динотопия, а на английски! Да, това определено бе много учен динозавър.

— Забелязахте ли как заваля гласните? — промърмори Уатфорд. — Все едно е от Глазгоу.

Мисълта на Блакстрап течеше в друга посока.

— Този тук може да се окаже полезен. — Приближи леглото и се наведе над фигурата. — Тук ли живееш?

— Да, това е моят избор. — Аскетът помръдна съвсем леко. — Аз съм Таркуа.

Смигинс се обади:

— Сигурно си доста самотен.

Дайноникът извърна зъбатата си зурла към помощник-капитана.

— Няма самота, където има размишление.

— О! — ухили се Блакстрап. — На какво попаднахме? На философ ли?

Уил пристъпи.

— Кажи, мислителю, какво правиш тук?

Почти знаеше, но искаше да покаже на дайноника, че е вързан.

Таркуа мигом забеляза въжетата.

— Ти си вързан. — Острият му поглед подмина Уил и се закова в Притикил. — И сред вас има млад тиранозавър, който също е вързан. Що за странен начин на пътуване е това?

Блакстрап хвана дръжката на сабята си.

— Хайде, момко, направо му кажи.

Уил обясни положението. Дайноникът го изслуша мълчаливо и въздъхна.

— Тъжно е да се внасят такива нрави от външния свят.

— Не ни интересува мнението ти. — Блакстрап се наведе заплашително напред. — Момчето те попита какво правиш тук.

Очите му фокусираха капитана.

— Размишлявам върху великите загадки. Усамотението и тишината ми помагат.

— Усамотение и тишина, а? — Блакстрап отстъпи и посочи стените от скъпоценни камъни. — А случайно да наблюдаваш богатствата?

— Богатства? — Таркуа премигна. — Единствените богатства тук са цветовете и тишината. Но разбирам за какво говорите. Чел съм много история и знам, че във външния свят хората имат необясним глад за сълзите на земята. Заслепени са от тях и затова рядко виждат или схващат истинската им красота.

— Най-после намерихме един интелигентен динозавър, за каквито момчето спомена — отбеляза Смигинс, — а той ни говори със загадки.

— Няма значение. — Поуспокоилият се Блакстрап отново се чувстваше добре. — Нека си лежи на задника и да размишлява колкото иска за тишината. Ще го оставим сам. — По лицето му се появи неприятна усмивка: сочеше мозайка, изобразяваща как ортоцери плуват в море от сапфири. Единият притежаваше изключително голямо червено око. — Ще го лишим само от онзи рубин. Преди да тръгнем, ще го сложа в кесията си.

Измъкна заострен нож от кръста и пристъпи към стената.

Дайноникът мигом скочи и се изправи пред капитана.

— Не го пипайте!

Блакстрап направи пауза.

— О? И защо не? Останах с впечатлението, че не се интересуваш от богатства.

— Казах истината. Но понеже името ми е Таркуа, няма да допусна да нарушите целостта на вътрешния храм. Не може да докосвате нищо тук.

— Така ли?

Пръстите на Блакстрап се свиха около дръжката на ножа.

Смигинс наблюдаваше впечатляващите нокти и зъби на дайноника.

— Капитане, разполагаме с предостатъчно плячка. По-добре да…

— Затваряй си устата, Смигинс. Господин философът и аз обсъждаме важни въпроси.

Помощник-капитанът прехапа език.

Месоядни по природа като всички обитатели на Дъждовния басейн, семейството дромозаври, към които принадлежеше и видът на Таркуа, отдавна бяха отхвърлили невежеството и се бяха превърнали в уважавани членове на цивилизована Динотопия. Уил лично познаваше няколко, включително и Енит, главния библиотекар на Уотърфол сити. До този момент никога не бе мислил за зъбите и ноктите им като за ефективни оръжия. Всички познати му дромозаври и дайноники бяха по-скоро книжни плъхове.

— Ето още една чудесна възможност — говореше Блакстрап, — да увеличим частната си зоологическа сбирка. — Обърна се към екипажа си. — Какво ще кажете, момчета? Ако дяволчето ще ни донесе десет хиляди лири, колко мислите, че струва говорещ динозавър?

Помощник-капитанът бе осенен от мисъл, която побърза да сподели с капитана шепнешком:

— Брогнар, не схващаш ли положението? През цялото време момчето е говорило истината. Тези същества действително са интелигентни. Създали са тук уникална цивилизация.

— Стегни се, Смигинс — не отстъпваше Блакстрап. — Един говорещ динозавър още не прави цивилизация. — Отново се ухили. — А и от кога се притесняваш да имаме интелигентни пленници на борда? — Плъзна поглед край помощник-капитана, за да му даде да разбере, че е приключил с него и повиши глас: — Този папагал тук, момчета, струва най-малко двадесет хиляди. Това е повече от теглото му в злато. Разполагаме с достатъчно въжета, за да го прибавим към колекцията си.

— Не съм сигурен, капитане — промърмори Самюел неловко и погледна дайноника. — Има доста остри нокти.

— От какво се страхувате? — Блакстрап изгледа свирепо хората си. — Не е по-голям и от най-дребния от вас. Като орел без крила е. Заобиколете го и лесно ще го хванем.

Десетина пирати опънаха мрежи и въжета и заобиколиха леглото на склонния към размишления индивид. Таркуа наблюдаваше приближаването на хората. Уил затаи дъх; дори Притикил следеше сцената съсредоточено.

Суарес направи първата крачка и хвърли мрежата към главата на дайноника. В последния възможен момент Таркуа скочи високо във въздуха и направи безупречно салто. Огромният нокът на средния му пръст се стрелна, чу се звук като при раздиране и той се озова точно където бе стоял преди секунди. Само лекото полюляване на робата му подсказваше, че въобще е мръдвал.

Раздраната на три места въжена мрежа падна безпомощно върху гладкия златен под.

Неколцина от пиратите направиха още няколко опита. Резултатът неизменно се повтаряше: Таркуа оставаше невъзмутим, а купчината разкъсани въжени мрежи на пода в краката му растеше. Мъжете погледнаха към капитана за инструкции.

Тонът на Блакстрап говореше по-скоро за възхищение, отколкото за недоволство.

— Да, много впечатляващо. Много си бърз, дребосъчко, а твърдиш, че само стоиш и размишляваш. Готов съм да се обзаложа, че използваш не по-малко умело юмруците и краката си.

Таркуа гледаше капитана, без да мигне.

— Древно изкуство, научено, колкото и невероятно да звучи, от хора, чийто предци са дошли в Динотопия от Китай. Попромених някои техники, за да бъдат приложими за моите възможности.

— С тези твои нокти сигурно можеш да разкъсаш и корема на човек. Но като философ не би ти хрумнало, естествено, подобно нещо.

Таркуа наблюдаваше Блакстрап безизразно. За секунда на Уил му се стори, че пиратският капитан трепна. Дайнониките може и да бяха цивилизовани — дори високоцивилизовани, — но някъде дълбоко у тях все още тлееше споменът за времената, когато на глутници са ходили на лов за много по-едри динозаври. Таркуа демонстрира само частица от това, но то оказа въздействие върху капитана.

Мкузе се загледа в прерязаното въже, което държеше.

— Със същата лекота ще отреже и китката ми.

— Виждам. — Вътрешно Блакстрап беснееше. Независимо от зъбите и ноктите, нямаше да позволи да го наблюдава с достойнството на епископ същество, приличащо на огромна кокошка. — Чудя се дали е достатъчно бърз да избегне куршум.

Отстъпи крачка и извади един от пистолетите, втъкнати в колана. Останалите от екипажа последваха примера му. Таркуа ги наблюдаваше мълчаливо, без да помръдне.

Уил почувства, че нервите му се опъват — не знаеше как да реагира и дали въобще трябва да се намесва. Напрежението в помещението бе осезаемо. Взря се в спокойния, овладян и изключително уверен дайноник и откри, че се пита, дали наистина динозавърът не би устоял на куршумите.

Не успя да разбере. Смигинс се намеси с разумни доводи и предотврати трагичния обрат.

— Капитане — шептеше той на Блакстрап, — разполагаме с богатства, които едва ли сме в състояние да отнесем, а и можем да се върнем за още, стига да пожелаем. Ще вземем от кораба допълнително хора и, ако се налага, и пушки. Защо ни е да влизаме в нежелан конфликт с това същество? Стига да не пипаме убежището му, то като че ли няма нищо против да отнесем всичко друго, изпречило се пред очите ни. Заслужава ли си да рискуваме живота дори на един човек само за да го заловим?

Спонтанната реакция на Блакстрап бе да приеме предизвикателството. Но Смигинс бе определен за помощник-капитан поради една причина: понякога здравият му разум уталожваше гнева на капитана. Само благодарение на склонността на Блакстрап от време на време да се вслушва в съветите му, той още плаваше по моретата, докато толкова много като него лежаха из чуждоземни затвори… или бяха погребани в чужди страни.

Без да откъсва очи от дайноника, бавно прибра пистолета.

— Прав си, господин Смигинс. Прав си. Приберете пушките, момчета. — Насили се да се усмихне. — Все пак това е място за размисъл и спокойствие, нали? Няма защо да се намесваме.

Уил чу въздишките на облекчение — никой от мъжете не искаше да се бие с обитателя на помещението.

Блакстрап се постара да обърне работата на смях и кимна подигравателно към леглото:

— Съжаляваме, че те обезпокоихме. Тръгваме си, все едно нищо не се е случило.

— Но, капитане… — Суарес помнеше какво каза капитанът за потенциалната стойност на динозавъра.

Снажният мъж го изгледа убийствено.

— Тръгваме, Суарес. Ако чувалът на гърба ти не е достатъчно пълен, ще ти намерим още злато, което да носиш.

Озадаченият моряк притихна.

Беше невъзможно да се определи на колко години е дайноникът, но Уил прецени, че е доста възрастен. Независимо от това, той скочи леко от леглото на пода. Пиратите се напрегнаха.

— Само още едно нещо.

Очите на Блакстрап се присвиха опасно — беше свикнал да диктува, а не да приема условия.

— И какво точно е то, господин философ?

Смигинс сложи ръка върху рамото на капитана, но Блакстрап гневно я отблъсна.

— Щом напуснете това място, обещайте да не се връщате. Слушам ви почти цял ден и той се оказа прекалено дълъг. Размисълът изисква пълно спокойствие.

Този път върху устните на Блакстрап разцъфтя съвсем искрена усмивка.

— Не виждам никакви пречки в това отношение, господин Таркуа. Абсолютно никакви. Но имаме малък проблем. Понеже сме странници тук, се затрудняваме да намерим пътя. За да е сигурно, че ще ви оставим намира, и то колкото е възможно по-скоро, дали не бихте ни посочили най-прекия път към Северните полета?

Намигна на Смигинс и помощник-капитанът се възхити колко хитро Блакстрап извъртя неловката среща в тяхна полза.

Обещанията на Блакстрап, разбира се, не струваха и колкото палмовите листа върху леглото на динозавърския аскет.

— Северните полета ли? — Таркуа изглеждаше озадачен, но вдигна ръка и посочи на север. — Излезте през задната част на храма. В долината пред вас ще видите три прохода. Хванете най-левия. На места е твърде тесен — дори дайноник или човек трябва да върви странично. — Огледа едрия мъж пред себе си. — Ще срещнеш известни затруднения, но ще минеш. Проходът стига чак до планините Бакбоун. Ако го следвате, ще излезете в Северните полета, както желаете. Хайде, побързайте. Искам да се върна към тишината и своя мир.

Скочи в леглото и се настани удобно за размисъл: кръстоса ръце пред гърдите, опъна крака и затвори очи.

— Непременно, ваша динозавърска светлост. Тръгваме веднага. — Блакстрап направи знак на екипажа. — Хайде, момчета. Чухте какво каза Мъдреца. Да се махаме оттук.

Моряците заобиколиха колкото е възможно от по-далеч неподвижния дайноник върху леглото и се измъкнаха. Макар и в ръцете на пиратите, Уил се готвеше да извика. Надяваше се този умен динозавър да забележи, че е пленник. Като се имаше предвид антисоциалната нагласа на Таркуа обаче, едва ли мъдрецът би се замислил. Уил все пак реши да опита.

Досетил се за намерението му, обаче, Йохансен му запуши устата с ръка и му се ухили.

— Остави, момче. Нали не искаш повече да нарушаваме медитацията на стария дракон?

Уил се бореше да се освободи от хватката на пирата, но не успя. Подпомогнат от другарите си, Йохансен го извлече от помещението. Със здраво овързаните си челюсти Притикил съвсем не бе в състояние да сподели как се чувства в това неприятно положение.

Около час след като помещението се изпразни, Таркуа вдигна глава, огледа се и промърмори на своя си език нещо за „лоша карма“. После отново се върна към вглъбеното си състояние.

XXI

На следващото утро приятелите на Уил нито видяха, нито чуха пиратите и пленниците. Решиха да рискуват и внимателно се отправиха към храмовия комплекс. Държаха очите си отворени на четири да не би отнякъде да се появят похитителите, ала намериха време и да се възхитят на непознатите, чудновати сгради, край които минаваха.

Лесно проследиха острата, наситена миризма на пиратите до главния храм, разположен в дъното на комплекса. Шремаза и децата й не биха отворили сами външните порти, но дребният Чаз използва острата си човка и се справи.

— Какво става? — сприхаво подвикна към приближаващите се Таркуа, надигайки се в леглото. — Пак ли ме прекъсвате? — Въздъхна дълбоко. — Ако продължава така, никога няма да постигна нирвана.

Чаз зяпна дайноника.

— Кой си ти? Какво правиш тук? Сам ли си?

— Аз съм Таркуа и се наслаждавам на самотата си. По-важно е какво правите вие тук. До този момент в долината нямаше никакви посетители и изведнъж за два дни ми се налага да се справя с две групи.

— Чу ли, мамо? Минали са от тук — изкоментира Аримат развълнувано.

— Жалко. — Чаз прикова вниманието си към коридора, който водеше надясно. — Толкова се надявах, че няма друг изход. Така те ще спечелят време, а за Хисаулук и спасителния отряд ще бъде по-трудно да ги пресрещнат.

— Вървете си — простена уморено дайноникът. — Само така ще се върна към размисъл.

Чаз събра кураж, изклатушка се напред и застана пред аскета.

— Чуй ме, който и да си. Опитваме се да спасим приятел и ни е нужна помощта ти. С посетителите преди нас имаше ли млад мъж, целият обвързан с въжета?

— Млад човек и малък тиранозавър — уточни Шремаза услужливо.

— Май да.

Чаз наклони глава и изгледа дайноника изпитателно.

— Не се ли учуди от състоянието му?

— Ако трябва да съм честен, не обърнах особено внимание. Налагаше се да наблюдавам внимателно останалите, за да не ме наранят.

— Момчето и тиранозавъра са пленници, взети от тези човешки натрапници.

— Така ли? А момчето защо не каза нищо?

Чаз и Шремаза се спогледаха.

— Не знам — отвърна Чаз. — Вероятно похитителите са му попречили.

— Разбирам. — Дайноникът гледаше нещо невидимо във въздуха пред него. — Тези двамата какви са ви?

Кеелк пристъпи напред. Поклони се, за да покаже уважение към възрастта и учеността на дайноника.

— Странните хора заловиха цялото ми семейство. Именно младият човек Уил Денисън се върна с мен и ми помогна да ги освободим. Натрапниците не ни смятат за цивилизовани и не ни мислят доброто. И на Уил не мислят доброто. А за какво им е малък тиранозавър, въобще не си представям.

— Родителите на малкия тиранозавър ни помогнаха — уточни Чаз, — и в замяна обещахме да помогнем за освобождението на дъщеря им. Дадохме честна дума.

Уважаваният дайноник кимна бавно.

— Положението е по-сложно, отколкото си го представях. Ще ми се младият ви приятел да ми бе казал нещо. А сега всички заминаха. Трудно ще бъде да се промени неблагоприятният статут на приятеля ви. — Въздъхна. — Но няма значение. Те и без това са обречени.

Шремаза премигна.

— За какво говориш, мъдрецо? Какво искаш да кажеш?

Таркуа посочи със зурлата си небето.

— Бурята, която набира сили от толкова време, няма да подмине Динотопия; ще мине направо през нея. Наблюдавах разположението на облаците и звездите. Ако знаете история, сте наясно къде най-силно ще връхлети.

— Северните полета — изтърси Чаз. — Знаем, разбира се. Всички го знаят.

Дайноникът тъжно наведе глава.

— Тогава сте наясно, че ако бурята е силна — а според мен тя ще бъде точно такава — насред полетата нито той, нито похитителите имат някакви шансове; дори и младият тиранозавър.

Сякаш в потвърждение на думите му далеч над планините Бакбоун се разнесе гръмотевичен тътен.

Тътенът не остана незабелязано.

— Вече започва.

— Но ние трябва да спасим Уил! — Чаз бе забравил всякакво добро поведение. — Трябва. Той не просто спаси живота на всички тези струтиомимуси, а така е правилно да постъпим. Длъжни сме да го направим!

— Вие, може би, да. — Дайноникът не прояви никаква съпричастност. — Но аз съм се оттеглил от света и неговите грижи. Ако останете тук по време на бурята, ще бъдете в безопасност. Далеч сме от ниските земи на Северните полета; околните храмове се издигат от векове.

Чаз отстъпи.

— Съжалявам, сър, но няма да постъпя така. Не мога да остана. Знам, че тук сме в безопасност, но животът на Уил е застрашен.

Семейството струтиомимуси се струпа около непоколебимия Чаз.

— Същото се отнася и за нас — подкрепи го Шремаза. — Младият човек ни спаси с риск за живота си. Длъжни сме да направим всичко по силите си, за да му помогнем.

— Както желаете. — Таркуа сви рамене. — Не съм в състояние да ви спра. А и не бих го направил, дори да можех. Космосът предлага на всеки да направи своя избор.

— Точно така — съгласи се Чаз. — Ние сме част от него и независимо от опитите на някои, няма да се преструваме, че не е така.

Мярналият се за миг израз в очите на аскета, напомни на Чаз за силно агресивната и хищническа природа на дайнониковите предци.

— Досега успявах да се справя относително добре, благодаря. С всеки изминат ден се опитвам да се изолирам малко повече.

Трил пристъпи напред.

— Моля ви, сър, ако можете да ни помогнете, трябва да го направите.

Дайноникът погледна надолу към най-малкия струтиомимус и тонът му се смекчи.

— Нищо не мога да направя, малка бегачко. Те вече имат прекалено голяма преднина, многобройни са и са въоръжени с екзотични и опасни оръжия от външния свят. Щом са заловили малък тиранозавър, какво ви кара да вярвате в успеха си?

— Не сме сигурни — отвърна безстрашният Чаз, — но честта ни задължава да опитаме.

— След дълги бродения стигнах тук и дадох клетва да остана, като единствено и изцяло се посветя на духовно и умствено усъвършенстване. Отрекох се от всичко друго. Сега май ме въвличате обратно в действителността, с която смятах, че съм скъсал. — Дайноникът въздъхна дълбоко. — Но добрината крие достойнство, а вашата кауза и мотивите ви са благородни. Ще се опитам да ви помогна.

След тези думи трите малки струтиомимуса изчуруликаха радостно, а Шремаза се поклони ниско в знак на благодарност.

— Има начин да ги настигнем — призна Таркуа, — но означава да наруша единствения закон, което съм създал за себе си.

— Някои закони са по-важни от онези, които сме изработили за себе си — обади се Чаз.

Дайноникът изглеждаше изненадан.

— Наистина — млад си, а си проницателен.

— Просто желая да помогна на приятеля си — отвърна протоцератопсът.

Докато Таркуа скачаше от леглото, младите струтиомимуси се скриха зад гърба на майка си, впечатлени от зъбите и ноктите, на които не биха обърнали внимание, ако се намираха в Соропол или Тритаун. Независимо от окуражителните думи, не вярваха твърде на усамотения дайноник — та той определено беше най-ексцентричният динозавър, когото бяха срещали.

Забелязал реакцията им, аскетът побърза да ги успокои.

— Няма защо да се страхувате от мен, малки мои. — И с развята зад него роба се насочи към задния коридор. — Хайде.

Кеелк го последва нерешително.

— Къде отиваме?

— Отиваме? — Старият дайноник бе по-сериозен отвсякога. — Ами отиваме към мястото, на което посветих целия си живот, за да стигна там. Отиваме към небесата.

Зави зад чупка и на останалите се наложи да ускорят крачка, за да го настигнат.

Никое четириного не обича стълби. Чаз не правеше изключение. Виещото се каменно стълбище, по което се катереха, както му се стори, от часове, се издигаше нагоре към планините.

— Колко още остава до небесата? — попита Трил невинно.

Таркуа погледна назад.

— Не знам, малка моя. Това е едно от нещата, които се старая да открия. Не се тревожи. Не сме тръгнали да се катерим чак толкова високо. Само сме поели в тази посока.

— Просто се изкачваме до върха на най-високия храм, глупаче — изчурулика брат й.

Трил му се изплези. Езикът й бе изненадващо дълъг и гъвкав.

— Не точно. — С пухтене и сумтене Чаз следваше далеч по-пъргавите двуноги. Често се налагаше те да спират, за да ги догони. — Първо — не се катерим по спирала, а по дълга, непрекъснато издигаща се, малко или много права линия. Второ — по моя преценка вече сме се изкачили много по-високо от върха на най-високия храм.

— Тогава къде отиваме? — попита Шремаза леко стресната.

— Не знам. — Чаз не откъсваше очи от люлеещата се опашка на дайноника, чиято сянка се очертаваше от светлината на факлата. Прешлени й помагаха да не се влачи по земята. — Това е най-странният динозавър, когото някога съм виждал. Дайнониките обикновено са бързи и раздразнителни. А този е спокоен и уравновесен. Обикновено обичат да се суетят и да спорят. Този приказва само за живот в мир и покой. Отбягват Дъждовния басейн. Този живее сам в него. Въобще не го разбирам. Знам едно: видът му е направил крачка напред — и то значителна — и се отличава от карнозаврите в екваториалните гори.

— Да не би…

Очите на Шремаза се отвориха широко.

— Не — увери я Чаз бързо. — Прекалено е образован, за да се е върнал към старите порядки. Просто ме озадачава, това е всичко. Но не ме интересува, дори да е от друга планета, стига да ни помогне да спасим Уил.

— Имам чувството, че направо се катерим до друга планета — промърмори Аримат.

Красивият изсечен коридор, по който се катереха, постепенно премина в естествен тунел, украсен със сталактити и сталагмити. През равни интервали дайноникът спираше да запали една от многобройните факли, поставени в поставки по стените.

— Започвам да се уморявам — обяви Трил.

— Ти ли?

Късите крака на Чаз страшно го боляха от непрестанното катерене.

— Не падайте духом. — Слухът на Таркуа бе остър колкото и зрението му. — Почти стигнахме.

— До небесата ли? — попита Шремаза неуверено.

Дайноникът леко изсвири, което бе вид смях.

— Не чак толкова високо. Почти стигнахме до място, което наричам Балкона.

Струтиомимусите размениха погледи. Понеже нямаше с кого да се спогледа, Чаз запази реакцията за себе си.

Стълбището водеше към голямо сводесто помещение, пълно с пещерни образувания. Обезпокоени от пристигането им, ято прилепи като черни конфети прелетя над главите им с остро цвърчене.

Чаз подуши въздуха.

— Тук вони.

— На амоняк. — Дайноникът ги въведе по-навътре в обширната пещера. — От изпражненията им е. Не обръщайте внимание. Подобно на повечето неприятни неща, скоро ще отмине.

— Ще ми се онези хора скоро да минат. — Ноктите на Чаз чаткаха ритмично по каменния под. — Защо не оставят Уил Денисън и да си заминат с лодката?

Не се налагаше да питат как изглежда Балконът. След кратко катерене свиха наляво и стигнаха до мястото, което обясняваше името.

Беше изключено да се види отдолу. Всеки, отправил поглед към мястото от храмовия комплекс, щеше да види само нащърбени скали, скриващи изцяло процепа в планината.

Когато пристигнаха, видяха и работилницата: по каменни пейки имаше разнообразни инструменти, много от които непознати на Чаз. Новите прекрасни барелефи по стените приличаха на онези, които украсяваха сградите в скритата долина. Изобразяваха хора, работещи със странни машини и уреди.

— Не са динозаври — изкоментира Чаз, докато разглеждаше барелефите.

— Не са. — Дайноникът пъхна факлата в стойка на стената. Помещението се изпълни с достатъчно светлина. — Всичко тук е било сътворено от древно човешко племе. Имали са достъп да огромно познание, много от което се е загубило.

— Какво е станало с тях? — попита Чаз.

— Оставили са рисувано писмо, за жалост незавършено — обясни Таркуа, — но от онова, което събрах и сглобих, излиза, че са дошли на това място, решени да възстановят култура, основана върху трупане на измамно богатство. Открили и изровили много скъпоценни камъни и метали. Били толкова заети да ги добиват и да издигат внушителни паметници, че забравили как се сади и сее, как се лови риба. Започнали да измират от глад. Открили, че е невъзможно да се хранят със златото и със скъпоценните камъни, които толкова дълго и усилено трупали. Някои се изселили и се присъединили към цивилизацията на Динотопия. Останалите тук постепенно измрели. С тяхната смърт умрели и всички спомени за това място.

Кеелк се дивеше на заобикалящите ги картини.

— Обзалагам се, че Уил Денисън би намерил всичко това за много интересно. Баща му е учен. Уил иска да стане майстор пилот на скайбакс, но макар сърцето му да копнее да лети, според мен той има поглед на учен.

— Сериозно? Значи баща му и аз имаме доста общо.

— Нали не искаш да разговаряш с никого? — напомни Чаз.

Дайноникът го погледна.

— Винаги бих нарушил мълчанието, стига да се натрупа познание. — Извърна се от протоцератопса и отиде към естествената каменна площадка. — Често идвам тук не само да се уча от древните занаяти, изобразени по картините, но и да се насладя на гледката. — Подкани ги: — Хайде. Страхувате ли се? Съвсем безопасно е.

Постепенно и другите се приближиха.

— О! — възкликна Шремаза. — Много е красиво!

Златни сгради и сребърни алеи блестяха на слънчевата светлина, а целият храмов комплекс се стелеше в краката им. Ярки скъпоценни и полускъпоценни камъни, инкрустирани в стените и по покривите, проблясваха като осеяно със звезди небе. Напред и надясно — ще рече на север и на изток — величествено се стелеха хребетите на планините Бакбоун, чиито върхове бяха покрити със сняг.

— Виждаш ли, мамо? — Опиянената Трил сочеше възбудено. — Онова не е ли планината Спайктейл?

— Не знам, дете. Може би Кеелк… — Най-голямата й дъщеря не отговори и Шремаза се обърна леко сърдита. — Кеелк?

Откриха я по-навътре в пещерата, където разглеждаше огромно, непознато на вид устройство с неправилни форми, сякаш тикнато в дълбоките сенки.

— Какво е това? Много прилича на небесна лодка.

— Наблюдателна си — ласкаво отсъди Таркуа. — Наистина е въздухоплавателно средство. Аз съм го построил. Прилича, но и доста се различава от небесните лодки, които се реят из необятната пустош над планините в Динотопия. Построено е по древен човешки чертеж, но съм приложил нови методи за движеща сила.

Изпълнен със съмнения, Чаз огледа странния механизъм, функцията на гондолата, построена от тръстики и въжета, бе очевидна; ясно бе и предназначението на такелажа. Носът леко напомняше силуета на дайноник. Явно не бе домакинът им, но вероятно някой почитан праотец.

Вместо балони, пълни с хелий, над устройството се носеха около половин дузина метални сфери. Бяха прикрепени към гондолата с фини мрежи и въжета. Като ги гледаше, имаше чувството, че трябва да паднат и да смажат корпуса. Вместо това те видимо опъваха възпиращите ги въжета и несъмнено бяха в състояние да вдигнат цялата конструкция във въздуха.

От задната страна стърчеше една-единствена голяма дървена перка. Прикрепяше я сложна система от лостове вътре в гондолата. От двете страни имаше витла за насочване.

Чаз опря предните си крака върху корпуса, за да надникне вътре.

— Що за механизъм е това вътре?

— Ей сега ще ти покажа. — Демонстрирайки изненадваща ловкост и подвижност, каквато Чаз не би могъл да повтори дори в сънищата си, възрастният аскет скочи леко в гондолата и започна да обяснява на протоцератопса принципа на действие. — Витлото задвижва този лост, той завърта този винт, а той завърта перката и устройството започва да се движи във въздуха.

— Небесните кораби имат по две такива устройства — отбеляза Шремаза.

— Наистина. — Таркуа я погледна. — Но понеже съм сам, построих това нещо така, че да го управлявам самичък.

— Но нямаш балони, за да го издигнат — обади се Чаз. Посочи металните сфери. — Само тези странни глобуси.

Таркуа прояви търпение.

— Откъде знаеш, че това не са балони?

— Балоните се правят от коприна, а не от метал. Металът е прекалено тежък, за да бъде изтъкан.

— Така е. Но тези не са тъкани, разбираш ли? Растат естествено в дъното на пещерата и при подходящи грижи стигат размерите на зелка.

Изпълнен със съмнения, Чаз изсумтя.

— Как се „отглежда“ метал?

Дайноникът отметна глава и се загледа гордо в сферичните си творения.

— Това са хидромагнезийни балони. Оформят се бавно подобно на другите по-обикновени пещерни образования, които виждате наоколо. Като прилагам знания, трупани от древни времена, е възможно силно да увелича размера им. Когато пораснат достатъчно за целите ми, ги отделям внимателно и ги нося тук. Замествам газовата смес, която съдържат, с водород, какъвто има в изобилие из естествените дупки навсякъде по тази планина. Хелият е по-безопасен, но изисква уреди за изкуствено добиване, а аз нямам такива. Щом напълня балоните с водород, покривам крехката им повърхност със специален прозрачен лак и така силно ги заздравявам.

— И за какво са ти необходими? — Шремаза гледаше странните сфери с неразбиране. — Каква полза имаш тук от тях?

Таркуа премигна насреща й.

— Ами когато съм готов да умра, се надявам да ги използвам, за да се изкача до пословичните небеса. Повдигащата им способност е невероятна.

— Метални балони. — Кеелк внимателно разглеждаше пълните с газ глобуси. — Какви невероятни неща създава природата.

— Те като че ли противоречат на естествените закони. — Аримат се бе приближил, за да надникне в гондолата. — И въпреки това — ето ги пред нас.

— Има място за всички — увери ги Таркуа. — Силният вятър вероятно ще затрудни навигацията. Но истинското ми опасение е, че ако ги използваме, за да спасим приятеля ви, може да не ми остане достатъчно водород да се върна на Балкона. Балоните не са идеални, ако ме разбирате, и имат склонност да издишат. Ако стигнем до Северните полета, но не можем да се върнем, как ще се изкача до небесата?

Кеелк пристъпи смело напред и постави ръка върху рамото на дайноника. В архаичното минало предците на Таркуа щяха да я убият и изядат намясто. Но през последните шестдесет милиона години много неща се бяха променили и дайноникът се заслуша в думите на малката струтиомимус.

— Ти си чудесен, Таркуа. Благодетелен и морален. Дойде ли време да минеш към следващия живот, независимо в каква посока лежи той, едва ли ще ти е нужен уред като този, за да те отнесе там.

Майка й я погледна с тихо одобрение.

— Признавам, че от време на време подобни мисли ми минават през главата. — Аскетът се загледа с умиление в уреда, струвал му толкова много време и усилия. — Може би пък да е по-пригоден за този случай. — Извърна се и надникна към небето. — Времето не е обещаващо.

— Както не е обещаващо и бъдещето на Уил Денисън — промърмори Кеелк. — Изгледите му за оцеляване намаляват с всяка минута.

Таркуа кимна замислено.

— Ще ни бъде трудно да се справим сред тези ветрове.

— Извинявай — излая Чаз, — „ни“ ли каза? Да не смяташ, че аз — един протоцератопс — ще полетя във въздуха? Не говориш сериозно?

— Ще летим! Ще летим!

Без да чакат покана, Трил и Аримат скочиха в гондолата.

— О, неизтощимия ентусиазъм на младежта. — Мърморейки под нос, Таркуа също се намести в летателния апарат и отвори страничната врата. — Ако сте готови?

— Почакай — настоя Чаз. — За какво да сме готови? — Хвърли невярващ поглед към Шремаза. — Нали не възнамеряваш да се качиш в това нещо?

Без да обръща внимание на брътвежа на протоцератопса, тя се загледа в небесния кораб.

— Често съм наблюдавала скайбаксите и техните пилоти и съм се питала какво ли е да погледнеш към земята от голяма височина. Надявах се един ден Уил Денисън да ми опише усещането. Но защо да не проверя лично?

Прекрачи през отворената врата. По-скоро от куртоазия, а не от необходимост, Таркуа протегна грациозно ръка и й помогна да се качи на борда.

— Чуйте ме. — Чаз се приближи, но не се качи. — Какво ще стане, ако все пак успеем да настигнем Уил и похитителите му? Някой да е мислил по въпроса? Какво ще правим тогава?

— Ще мятаме камъни по тях — прояви обичайната си агресивност Аримат.

— Или дънери — добави сестра му, за да не остане по-назад.

Таркуа ги погледна неодобрително.

— Ненавиждам насилието. Сигурно ще успеем да ги сплашим и по друг начин. Не е изключено във външния свят летателните машини да не са позната гледка. Във всеки случай ще посветя целия си интелект на проблема.

— О, колко успокоително — подметна Чаз саркастично.

— Ще се спуснем върху тях от небесата, ще грабнем Уил и ще побегнем с него в облаците, където никой не може да ни последва. — Кеелк огледа апарата. — Ще заменим скайбакса му с това нещо.

— Значи се разбрахме. — Шремаза обърна блесналите си кристални очи към Чаз. — Все пак ще ни е нужна помощта ти, преводачо. Идваш ли?

— Олеле! — въздъхна Чаз. — Нима моите крака ме водят напред? Нима те стъпват върху това нелепо изобретение? Предаден съм от собственото си тяло!

Кеелк се наведе и постави ръка върху гърба на протоцератопса.

— Благодаря ти, преводачо. Радвам се, че си с нас.

— Не съм — промълви той. — Всъщност съм там, върху солидната земя, държа се разумно, наблюдавам ви как се носите във въздуха като буболечка, попаднала в гръмотевична буря. Но тялото ми, изглежда, има други идеи и умът ми е принуден да го последва в това возене. — Без да обръща внимание на оплакванията му, Таркуа затвори вратата след него. — Не се чувствам много добре на високо.

Чаз огледа вътрешността на гондолата. Е, поне парапетите стърчаха над главата му. Ако не се изправи на задните си крака, няма да види земята. А той нямаше никакво намерение да се изправя.

Таркуа използва нокътя на средния си пръст като нож, за да среже въжетата, задържащи небесния кораб към земята.

— Успокой се, преводачо. Летателният ни апарат е съвсем безопасен.

— Предполагам. — Чаз трепна, когато гондолата се устреми напред. — Сигурно си я изпробвал много пъти.

След като и последното въже беше прерязано, сребърните балони, пълни с водород, повлякоха тежко натоварения корпус към Балкона и пространството отвъд него.

— Всъщност — уточни Таркуа равнодушно, — за пръв път ще лети.

— Какво!

— О, да.

Дайноникът започна да мести лостове. Перката се завъртя и апаратът се устреми бързо напред, след като се издигна над каменната повърхност.

— Тогава откъде знаеш, че ще полети? — промълви още по-разтревоженият Чаз.

— Защото вече летим — отвърна дайноникът съвършено спокойно.

Чаз се обърна, затвори очи и опря глава в най-близката стена. И усещаше, и чуваше как вятърът вие отвън.

— Не съм тук — повтаряше си тихо той. — Не правя това. У дома в леглото съм, приготвям си уроците за утре и не съм тук. Не съм…

Безразличен към заклинанията му, небесният кораб се откъсна от ръба на Балкона и се понесе нагоре в небето.

Разлюляха се силно и протоцератопсът простена.

— Интересно. — Таркуа работеше усилено, но без видимо напрежение. — Във въздуха има ями. Чувал съм за тях.

Летателният апарат продължаваше да набира скорост.

Под тях каньоните прорязваха долините като тъмни вени. Повечето едва ли имаха и метър ширина. Чаз се свря в един ъгъл, притисна лице към стената и остана смълчан, изолиран и треперещ. Направи всичко по силите си да не чува възторжените песни на струтиомимусите, сияещи от новите усещания.

Вятърът започна да ги подмята; от тъмните облаци валеше дъжд; навсякъде наоколо се чуваха гръмотевици. Имаше и светкавици, но далеч, на север.

Ако беше на моето място, убеждаваше се Чаз ядосано, Уил Денисън нямаше да се крие в ъгъла. Е, Уил, разбира се, е стажант-пилот на скайбакс и се чувства сред облаците като у дома си. Летенето не го изпълва с ужас.

Какво е ужасът? Състояние на душата. Нима Чаз не умее да контролира едно просто състояние на душата? Треперенето му поотслабна и постепенно съвсем изчезна. Таркуа си беше свършил работата добре — небесният кораб се клатеше и люлееше, но нито едно въже дори не се разхлаби. Чаз вече се намираше в състояние между пълната паника и стоическата решителност. Това бе огромно постижение.

Балоните ги отнесоха още по-нагоре. Тънки като хартия, те проблясваха със стоманено сияние в променливата светлина.

Ако имаше почивен ден, дори можеше да му се стори забавно, помисли си Чаз. Вместо да трепери от ужас, по-добре да се опита да се забавлява. Да се отдаде на новите усещания. Струтиомимусите стояха наведени през перилата, сочеха надолу и цвилеха възторжено от приключението. Таркуа започна да се изморява. Тогава те всичките се изредиха при лостовете — така не загубиха скорост. Дайноникът нагласяше уредите според силата на онзи, който ги командва.

От време на време завърташе витлата и забележителният летателен апарат променяше посоката. Минаха съвсем близо до висока скала и дори Чаз се възхити от красивата гледката. Настроението му се подобри. Въобще не се уплаши, когато гондолата едва не докосна отвесна стена.

Кой знае, помисли си той наперено, забравил за неотдавнашния си ужас от преживяното, възможно е да извадим късмет и да намерим меко място, в което да се разбием.

XXII

Безмилостен дъжд се лееше през цялото време, докато пиратите крачеха из каньона към Северните полета. Най-после се измъкнаха от тесния тунел. Разнесоха се облекчени възгласи и шум от дрънкане на оръжие. Напрегнатият марш бе прекалено уморителен и мнозина от мъжете нямаха настроение.

Поеха по лекия наклон пред каньона и скоро се озоваха в равнина, където не виждаха нищо от короните на дърветата и палмите. Някъде напред ги чакаше корабът и другарите, с които отдавна не се бяха виждали; мислеха и за провизиите в трюма.

Заплашителни, тъмни като нощта облаци, раздирани от светкавици, се стелеха между небето и короните на дърветата. Никой не желаеше да коментира мрачната гледка. Единственият светъл лъч беше, че са оставили зад гърба си джунглата и каньона.

Без особени трудности ще прекосят равния терен до лагуната, уверяваше ги Блакстрап и никой от екипажа не искаше да вярва в нещо друго. Не и след като стотици килограми злато и скъпоценни камъни прекършваха гърбовете им. Всеки носеше състояние, надминаващо и най-смелите му мечти, а заедно с това и обещанието да се върнат за още.

— Хайде, момчета — насърчаваше ги Блакстрап, като вървеше сред тях и побутваше онези, които смяташе, че не вървят достатъчно бързо. — Най-много още ден и ще бъдем на кораба.

Съдбата обаче не се интересуваше от желанията на Брогнар Блакстрап. Случи се така, че въобще не стигнаха до мангровата горичка.

Уил не разполагаше с особено остро зрение, но само той търсеше с поглед онова, което най-после откри.

— Ей, погледнете натам!

Нямаше възможност да посочи, защото китките му бяха вързани, затова само кимна на запад.

— Какво му става на това момче? — запита Мкузе и погледна към Йохансен.

— Не знам. — Високият американец се напрегна да види. — На запад има огромен облак прах. Нищо чудно при този вятър, който се вихри навсякъде. — Вдигна поглед нагоре. — Не ми харесва как изглежда небето, зулу. Въобще не ми харесва.

Суарес ги дочу.

— Корабът е на сигурно място в лагуната. Там ще издържи на всякаква буря. — Кимна към мощния гръб на Блакстрап. — Виждал съм капитана да се справя и с по-страшни бури. Не може да е по-свирепа от онази, дето ни довя тук.

— Не знам. — Йохансен премигна, за да разкара капките дъжд от очите си. — Виж колко е тъмен хоризонтът. По-тъмен отколкото дори през нощта, но без звезди. Има нещо неестествено в него.

— Е, през изминалите няколко дни все подобни страхотии гледахме — подметна Мкузе.

Другарите му кимнаха в знак на съгласие.

Само Уил си даваше сметка какво вещае мъгливият облак. Беше причинен не от вятър, а от крака. Големи крака. Положително бяха такива, щом вдигаха във въздуха толкова пръст и вода и то сред влагата и неспирния дъжд. Макар и доста далеч, определено държаха посоката на пиратите. Едва когато групата изкачи нисък пясъчен хълм, обрасъл с крайбрежна растителност, източникът на мъгливия облак се разкри по-ясно.

Дали някой друг различаваше отделните форми, питаше се Уил. Сигурно. Спасителният отряд се бе насочил право към пришълците.

— Всемогъщи Боже — промълви Томас и посочи на запад.

Облакът се бе разсеял и всички виждаха какво го е причинило. Зяпнали, другарите му го наобиколиха на върха на хълмчето. Притеснени мърморения изпълниха въздуха.

Към тях приближаваха дузина гигантски сороподи, преодолявайки с лекота блатистата растителност. На гърбовете си носеха ездачи и дисаги. Несъмнено натрапниците бяха забелязани. Дори от това твърде голямо разстояние, което ги делеше, на Уил му се стори, че съзира проблясването на телескоп. Седнал точно зад главата на бракиозавъра, пред ездача се откриваше отлична видимост върху околността.

Представляваха грандиозна гледка: развени знамена по дългите им шии и пискюли, увиснали по шиповете на гърбовете. Златните юзди отразяваха слънчевата светлина. Дори леещият се дъжд нямаше сила да затъмни великолепието им.

Надигна се на пръсти и понечи да извика. До него мигом застана пират и опря нож в гърлото му.

— Без номера, момче — изръмжа Гуиамарес, а изпълните му със злоба очи блеснаха на сантиметри от лицето на Уил.

— Няма значение — отбеляза Смигинс. — Явно са ни видели и идват насам.

— Краката им са като планини. — Също като другарите си и Самюел бе потресен. — Няма начин да ги надбягаме.

Думите на стария Ръскин бяха пропити с неохотно възхищение:

— Познавам раджа в Лахорн, който ще замени двадесет от най-добрите си слона за един от тези, само заради удоволствието да го поязди на ежегодната процесия.

Сред тях Блакстрап беснееше и не спираше да раздава удари и ругатни.

— Какво сте ги зяпнали като деца? Това не са чистокръвни араби и не заплашват никого. — Вдигна ръка. — Плажът е насам. Сигурен съм, че тези зверове не могат да плуват.

Всъщност бракиозаврите, апатозаврите и патечовките се чувстваха съвсем свойски в дълбоките води, знаеше Уил, но съобрази каква беда ще си навлече, ако оспори мнението на Блакстрап в момента. Капитанът вероятно ще го застреля от едното раздразнение. Затова, когато групата започна бързо да се спуска по склона на малкия хълм, Уил също ускори крачка и положи усилия да не изостава.

След по-малко от двеста метра Треганг сепнато си пое въздух, приведен под тежкия си товар, и застина намясто.

— Няма смисъл, капитане. Виж ги, сега напредват още по-бързо.

Вероятно някой от спасителния отряд бе разпознал Уил. Каквато и да беше причината, сороподите вече тичаха. Такава гледка Уил бе виждал само веднъж — преди време срещна на плажа група деца, които си играеха с двойка сороподи. Колкото и да бяха ужасяващи, когато се движеха с нормална крачка, определено бяха по-впечатляващи, когато препускаха в галоп. Земята под тях се тресеше дори от разстояние.

От приглушения тътен сърцата на пиратите забиха още по-учестено.

Независимо от неприятните обстоятелства в момента, Уил неволно си припомни уроците по история. Какво би направила такава кавалерия срещу Цезар при Рубикон, или срещу англичаните при Ватерло? Това бяха пълни фантазии, разбира се. Дори да съществуваше подобна възможност, никой соропод не би и помислил да се впусне в такова начинание. Макар и грамадни, те бяха сред най-миролюбивите динозаври.

Понеже не го знаеха, моряците трепереха от глава до пети.

— Виж ги колко са бързи — промърмори Чумаш. — Със сигурност ще ни отрежат пътя към плажа.

— Не са чак толкова бързи — поправи го О’Конър, — но им виж разкрача.

— Точно така. — Блакстрап стоеше зад група палми. — Подредете се в редица. Не стреляйте, докато не дам знак. Ще ги прогоним, както прогонихме чудовището, което дръзна да ни предизвика. — Усмихна се свирепо. — Целете се в ездачите.

Уил погледна капитана и възкликна:

— Не можете да постъпите така!

Вопълът му се оказа ненужен. Колкото и да бяха закоравели в битките, какъвто и опит да бяха натрупали в сраженията, никой пират нямаше желание да се бие с животно, голямо колкото сграда. Още по-малко — с отряд от дванадесет такива.

— Какво ви става? — фучеше Блакстрап. — Щом не щете да се подредите в редица, стреляйте напосоки.

Един пират хвърли пушката си в храсталаците и понечи да побегне.

Чумаш с нищо не показваше намерение да участва в безполезната стрелба.

— Все едно да повалиш мечка гризли с плюнка — отбеляза той флегматично.

От групата се чуха изплашени викове и вопли.

— Ще се опитат да ни отрежат от плажа. Но ние ще ги измамим. — Блакстрап размаха сабята над главата си и им направи знак да го последват. — Насам, момчета. Хвърлете товара.

Самюел зяпна насреща му.

— Да го хвърлим ли, капитане?

— Да. Остана предостатъчно. Ще се върнем в каньона. Там едрите зверове не могат да ни последват. Или ще изчакаме да се разкарат, или ще заобиколим, независимо каква позиция ще заемат. Ако ездачите дръзнат да ни последват, ще ги съсечем като кучета.

Моряците неохотно оставиха чувалите със злато и сребро. Някои трескаво пъхаха шепи скъпоценни камъни в джобовете си — бедрата и гърдите им се издуха, сякаш страдаха от непозната болест. Което, впрочем, не бе далеч от истината.

— Идват! — изкрещя Самюел. — Ще ни смажат!

— Не — обади се настойчиво Уил, който също бе започнал леко да се паникьосва. — Не се страхувайте! Всичко ще бъде наред. Просто останете намясто и никой няма да пострада, обещавам ви!

Никой не му обърна внимание.

— Бягайте! — изпищя Андреас, докато върху групата се изля нов пороен дъжд.

— Чакайте!

Уил се извърна да види кой го каза. Поне един от екипажа го беше послушал!

Цялата несигурност, цялото объркване и тревожни мисли, обзели помощник-капитана, най-после се бяха уталожили. Бавно измъкна пистолета от колана и с безразличие го остави да се плъзне от пръстите му. Оръжието цопна в плитка локва дъждовна вода. Погледна Андреас настойчиво и се обърна към останалите.

— Защо да бягаме? Това означава да продължим да бягаме до края на живота си. Кой от вас наистина мисли, че ще се махнем от този остров без разрешението на хората и динозаврите, които го обитават? Те са господари на тази земя, не ние. Защо да не приемем единствения шанс, който ни се предоставя? Послушайте момчето!

Мъжете се колебаеха. Изтощени и изплашени, бяха готови да се вслушат в здравия разум.

Блакстрап сновеше напред-назад сред тях.

— Какво ви става? Размърдайте си страхливите задници. Обратно в каньона!

— Не. — За своя изненада Смигинс погледна безстрашно другаря си, с когото бе преживял доста трудни години. — Уморих се да бягам, Брогнар. Омръзна ми да се будя посред нощ; да стоя на пост, да сънувам преследвачи. Писна ми да се прокрадвам на сушата, за да пиянстваме няколко вечери, а после пак да се връщам крадешком на кораба. Вече не съм млад. Пиратството е отмираща професия. И най-смелите ги очаква кратък и тежък живот.

— Внимавай какво приказваш, Пристър — избоботи Блакстрап заплашително.

Смигинс не се смути. Обърна се към зяпналите го в устата моряци и продължи. Тътенът на приближаващите сороподи се усилваше с всяка измината минута.

— Помнете какво ни каза момъкът. Помислете си какво означава то всъщност. Никой от нас няма да има досие в тази… — Погледна към пленника. — Как я нарече, Уил Денисън?

— Динотопия — отвърна Уил тихо.

— Да, Динотопия. Тук всички сме свободни хора; обещават ни ново начало. Нов живот за всички. Има ли някой от вас, който не е готов да се отърси от миналото си? Ти, Мкузе, какъв беше преди да станеш бандит?

— Речен рибар — отвърна зулуто замислено. — Но тук видяхме само поточета.

— Има и реки! — притече се Уил на помощ на помощник-капитана. — Големи, бързотечащи, с много улов. Почакайте само да видите рибата в Полонго.

— Чувате ли? — Смигинс пристъпваше от мъж на мъж, взираше се дълбоко в очите им, хващаше за яките онези, които изглеждаха несигурни или втрещени, и леко ги разтърсваше. — Защо да дозасилваме вината си като бягаме? Досега не сме наранили никого тук. Да паднем в краката на местните жители — може пък да проявят милост и да ни приемат сред тях. — Обърна се към Уил. — Нали така каза, момко? Възможно е да станем жители на тази страна, нали?

Уил кимна енергично, но се опитваше да държи под око разярения Блакстрап.

— Всички, които пристигат тук, изоставят предишния си живот. И динозаврите, и хората ще ви приемат еднакво охотно.

Ръскин пристъпи напред.

— Три пъти съм заобикалял нос Хорн и всеки път бягах от нещо. Сега вече казвам: няма да бягам. — Усмихна се на Уил с почти беззъбата си уста. — Вярвам на момчето.

— Дресирах коне, преди да хвана морето. — Андреас погледна на запад, където придошъл от дъжда поток с коварно дъно бе забавил спасителния отряд. — Харесваше ми да усещам вятъра в косата си. — Огледа гигантския соропод начело на колоната — едрите му крака, дългия мускулест врат и ездача в седлото зад главата на динозавъра. — Какво ли е да яздиш такъв звяр в галоп?

— Можеш сам да разбереш — увери го Уил. — Всеки соропод има любим човек, който се грижи за него. С охота се оставят да ги яздиш, стига да се грижиш за тях.

— Какви са тези приказки? — изкънтя гласът на Блакстрап. Той стъпи в кръга, размаха сабята си и няколко мъже се отдръпнаха от пътя му. По лицето му се стичаше дъжд и мокреше огромните му мустаци. Обърна се към помощник-капитана. — Преживели сме доста неща заедно, господин Смигинс. Да не би след всичко, сега да подклаждаш бунт?

Помощник-капитанът не трепна.

— Не е бунт, Брогнар. Наистина видяхме много — ти и аз. Особено през последната година — мирен човек не вижда толкова и за цял живот. Но… — Поколеба се. — Уморих се да бягам. — Погледна край капитана и посочи Уил. — Момъкът ни предлага по-добър изход, отколкото всеки от нас е допускал. Това е шанс, Брогнар. Шанс за всички.

— Ами ако лъже, Смигинс? Тогава какво?

Помощник-капитанът сви рамене.

— Все тая е дали ще загинеш под краката на динозавър, или ще увиснеш на бесилото, предполагам.

Лицето на Блакстрап се сви в грозна гримаса.

— Ах ти коварно, предателско, подло, призоваващо към бунт влечуго!

— Аз съм с господин Смигинс — обяви Уатфорд и застана до помощник-капитана.

— И аз — присъедини се Мкузе към тях.

С изключение на двама от най-свирепите пирати, всички от екипажа ги последваха. Дейвис и Копърхед подкрепиха капитана.

Блакстрап изгледа убийствено мъжете, присъединили се към Смигинс.

— Гнусна, безполезна измет! Не сте мъже, а бебета, които плачат да им сменят пелените. Така да бъде! — Погледна наляво и видя, че сороподите, насочвани от ездачите, излизат от потока. Бръкна в джоба си и извади кралски откуп в скъпоценни камъни, които захвърли в лицето на доскорошния си екипаж. Суарес понечи да ги събере, но Смигинс го сграбчи за рамото. — Хайде — обърна се Блакстрап към останалите му верни моряци. — Ще ги надбягаме до каньона и ще се скрием. Тук било рай, така ли? Ха! Ще видим тази работа. Всяка земя си има въшки и охлюви. Ще си набавя нов екипаж от тях — истински екипаж — и ще плячкосаме тази страна от край до край! — Изплю се презрително по посока на пристигащия спасителен отряд. — Аз съм Брогнар Блакстрап и не се страхувам от нищо на този свят. Нито от човек, нито от звяр, независимо колко е смел мъжът и колко голям е звярът. — Дари ги с последно презрително изсумтяване. — Ще се видим с вас отново, и когато това стане, ще съжалявате, че сте предпочели този страхливец, това момче. — Напъха сабята в ножницата и извади двата пистолета. — Остава да се направи само още едно нещо.

Обърна са към Уил. Скупчилите се непосредствено до него, побързаха да се отдръпнат. Уил остана сам — със завързани на гърба ръце и вързани крака. Притикил се мяташе бясно, но не успяваше да се освободи от въжетата и да се намеси.

Блакстрап мълча дълго, взрян в очите на младия пленник; изведнъж те бяха станали много големи. Методично провери първо единия, после другия пистолет.

— Струваш ми екипажа, момче. Не мога да го подмина.

— Не аз! Не аз! — Уил се огледа трескаво. Очевидно, че колкото и охотно да приеха спасителното му предложение да не бягат, сега никой от мъжете не се готвеше да се намеси в негова защита. — Обстоятелствата ви лишиха от екипаж, капитан Блакстрап. Събитията, случилото се… Не аз. Чуйте ме: дори за вас тук има нов живот, ако решите да го приемете. Винаги има работа за опитен морски вълк.

— И какво да правя? — Блакстрап се изсмя злорадо. — Да карам ферибот по река? Да следя за навигацията на лодки, натоварени с грозде? Да развеждам туристи? Не, момче, това не е работа за Брогнар Блакстрап.

Вдигна единия пистолет. Смигинс сви устни, а неколцина моряци си поеха дълбоко въздух. Двама-трима изглеждаха готови да се намесят, но вторият пистолет, който винаги целеше безпогрешно, ги възпираше.

Уил затвори очи. Сбогом, татко — помисли си той. — Сбогом Налаб, Циркус, Бикс и всички мои приятели. Никога не съм мислил, че ще свърша така. Но постъпих както трябва, за да помогна на други. След като Динотопия ме направи по-добър човек, мога, предполагам, да умра за нея.

Силвия, помисли си той. Представи си я как лети до него и пори въздуха със своя скайбакс — Нимбус. Видя как четиримата се спускат и издигат, както правеха в живота.

Не, реши той, няма да си отида така. Не и пред погледите на всичките тези закоравели моряци. Изпъна рамене, отвори очи и се вторачи в Блакстрап. Капитанът кимна едва забележимо в знак на одобрение и пръстът му започна да се затяга върху спусъка.

Нещо огромно и сиво падна от небето и се стовари върху раменете на Блакстрап, който се сгромоляса на земята, точно когато натискаше спусъка. Уил трепна — куршумът се заби в пръстта до левия му крак.

— Какво, по дяволите, става?

Все още стискащ пистолета в ръка, Блакстрап се претърколи по гръб, за да види какво го е съборило.

Нечаканият гост сведе леко глава за поздрав.

— Извинявайте. Надявам се да не съм ви наранил.

Таркуа скочи напред и с едно-единствено елегантно и плавно движение изрита пистолета от ръката на капитана. Ако аскетът бе предпочел да използва ръката си с острите нокти, а не крака, не пистолетът, а десницата на Блакстрап щеше да полети във въздуха.

Капитанът обаче не мирясваше. Опита се да насочи другия пистолет, но Таркуа отново скочи и запрати и това оръжие в храстите. Запъхтян, със зачервено лице, Блакстрап се изправи бавно и без да отмества поглед от нападателя си, се накани да измъкне сабята.

За миг се разсея от шума на приближилия ги спасителен отряд.

— Проклети дяволи, падащи от небето! Ходещи планини! — Лицето му се изкриви в грозна гримаса. — С удоволствие ще подпаля цялата тази страна.

Направи знак на преданите му моряци, извърна се и бързо се завтече по пътеката към каньона.

Останалите пирати гледаха смаяно как облеченият в роба дайноник Таркуа се покланя ниско на Уил. Чумаш пръв долови движението над главите им и нададе сепнат вик.

— Всичко е наред — побърза да го успокои Уил. — Това е вид небесна лодка. Кораб като вашия.

Не приличаше обаче на никоя от небесните лодки, които беше виждал, помисли си той. Във въздуха я държаха балони, направени сякаш от метал — нещо, естествено, невъзможно.

Докато гондолата се спускаше бързо към тях, едно познато лице надникна през ръба на парапета и нечия ръка започна енергично да му маха.

— Кеелк! Това си ти!

Пиратите се чудеха накъде да гледат: дали към това ново чудо, или към младия пленник, който бясно се опитваше да се освободи. Най-после новопристигналият го успокои.

— Уил Денисън, предполагам? Видях те в храма, но не говорихме. В ретроспекция съжалявам, защото ако бяхме комуникирали тогава, това прибързано пътешествие нямаше да се състои.

Уил кимна бавно.

— Опитах се да извикам, но не ми позволиха.

— Така предположиха и приятелите ти. Имаш отлични приятели, трябва да добавя. Моля да ме извиниш, но се налага да обърна внимание на апарата си. Още горе видях, че няма да се приземи навреме и затова скочих в — както ми се стори — решителния момент. Радвам се, че не пострада.

Мина край смаяните пирати и скочи невероятно високо във въздуха. Понеже знаеше, че неговият вид е от най-добрите скачачи в Динотопия, Уил единствен от хората на земята не онемя от изпълнението му. Дайноникът се вкопчи в ръба на гондолата с две ръце и се покатери вътре.

— Ако можете да ни помогнете — провикна се той оттам, — ще бъде много добре.

За миг никой не помръдна. После Мкузе се обърна към приятелите си.

— Е, ще ставаме ли добри граждани, или не? Хайде!

Мъжете оставиха оръжието настрана — някои го правеха за пръв път през живота си — и хукнаха да помагат на мятащия се във въздуха летателен апарат. Тълпата долу се опитваше да го хване, но постоянният вятър подхвърляше гондолата и те все не я достигаха. По указание на Таркуа струтиомимусите спуснаха въжета и пиратите тутакси ги хванаха. Забиха пети в подгизналата от дъжда земя и започнаха да теглят гондолата надолу. Неколцина изпопадаха в калта за радост на другарите си.

С общи усилия приземиха гондолата. Щом докосна земята, Таркуа изскочи навън и започна да дава нареждания на съвършено правилен английски. Моряците, възприемащи доскоро динозаврите само като особени, екзотични животни, изведнъж се впуснаха да изпълняват заповедите.

— Вържете онова въже за палмата… Не, не така… Сега вече е по-добре. Дърпайте леко. Леко.

Таркуа даваше указания като опитен морски офицер.

— Добри възли правиш — похвали той мъжа, близо до него.

Самюел се ухили на дайноника.

— Това го умее всеки от нас.

Шремаза, дръпнала резето на страничната врата на гондолата, подканваше децата си да слязат. Стенейки, Чаз излезе със залитане последен, намери си мека земя и моментално легна по корем.

— Чаз! — зарадва се Уил на приятеля си.

Протоцератопсът го погледна немощно.

— Нима наистина отново стъпвам на твърда земя? Нямам това усещане. Имам чувството, че продължавам да се движа. Още се люлея, залитам наляво-надясно. О-о-о-о…

Затвори очи, а Уил го погледна със съчувствие.

Приземиха се точно навреме. Един от балоните вече издишаше, а два от останалите бяха повредени.

Таркуа въздъхна примирено и скочи в гондолата, за да изпусне газта от повредените балони. Направи го бързо — просто ги проби с острите си нокти. Водородът излезе със съскане от металните глобуси. Щяха да ги поправят и надуят отново, но известно време небесният кораб нямаше да лети.

— Е, не стигнахме много близо до небесата — промърмори той.

— Небесата ли? — заедно с дайноника Уил оглеждаше пострадалия апарат. — За това не знам, уважаеми мъдрецо, но когато се стовари върху Блакстрап, ми заприлича направо на ангел.

Познато чуруликане накара Уил да се извърне. Кеелк стоеше наблизо с протегнати ръце. Усмихна се и докосна дланите й със своите. После, съвсем в стила на струтиомимусите, тя обви дългата си шия около неговия къс врат — първо отляво, после отдясно. Същата размяна на ласки бе повторена с брат й, сестра й и майка й; главата на Уил леко се замая от тази демонстрация на чувства.

— Казват, че си ги спасил и сега с радост ти се отблагодаряват за услугата — преведе му Таркуа. — Позволи ми да те освободя от въжетата.

— Благодаря.

Уил се обърна с гръб към дайноника.

— Стой неподвижен, ако обичаш.

Дайноникът отстъпи крачка, издаде нокътя на десния си крак и прецени внимателно разстоянието. След няколко бързи замахвания въжетата лежаха в стъпалата на Уил. Не усети нищо освен вятъра от движението на Таркуа.

— Така вече е много по-добре. — Уил разтърка китките и глезените си, където въжетата се бяха впивали в плътта. Погледна наляво — спасителният отряд вече се спускаше към тях. — Сега трябва да постъпим по същия начин и с приятелката ми.

През цялото време Притикил бе наблюдавала мълчаливо сцената — пазеше силите си, в случай че мъжагата насочи оръжие към нея. В един момент младият човек, вече неин приятел, бе спасен по чудо и противният тип избяга. Сега тя чакаше какво ще се случи по-нататък.

Йохансен прекъсна Уил и дайноника.

— Почакай, момко. Доверихме ти се, вярно, но нали не възнамеряваш да освободиш малкия дявол звяр? — Вятърът вееше дългите му коси, а по лицето се стичаха дъждовни капки. — Ще избие всички ни.

— Не мисля — отвърна Уил уверено. — Веднъж вече я успокоих, забрави ли?

— Да — призна друг от неспокойните моряци. — Но тогава беше вързана здраво.

— Ако се е държала агресивно, то е само защото е още малка. Ти как щеше да постъпиш на нейно място: пленник, отвлечен от непознати. Дадох дума на родителите й да я освободя. — Забеляза разтревожените им изражения. — Ако искате да станете жители на Динотопия, трябва да разберете какво означава това.

— Даваме си сметка, момко, но все пак… — Умолителният взор на Йохансен най-после се спря върху високата мокра фигура на помощник-капитана. — Господин Смигинс, какво ще кажеш за това?

— Ще постъпим, както иска момчето. Но… — добави той, отстъпвайки няколко крачки, — признавам, че и на мен не са ми съвсем по вкуса намеренията му.

Придружен от Таркуа, от все още нестабилно пристъпващия Чаз и от цялото семейство струтиомимуси, Уил приближи малкия тиранозавър. Постави ръка върху горния край на зурлата й и изреди имената на двамата на нейния език. Не се изненада, че умният дайноник се обърна към нея и с лекота дълго й говори нещо. Когато аскетът приключи, тя кимна, че е разбрала.

— Направете ми място, ако обичате. — Дайноникът внимателно огледа въжетата, овързани около тиранозавъра. — Ще ми отнеме съвсем малко време.

Робата се развя, той изви нокти и се залови за работа.

Едно след друго тежките въжета паднаха на земята. След като преряза и последното, Таркуа отстъпи, за да види какво е свършил. По кожата на тиранозавъра нямаше дори драскотина.

Притикил се протегна и прозина — наистина беше впечатляващо зрелище. Макар и още малка, острите й зъби бяха доста по-внушителни от зъбите на възрастния дайноник. Протегна единия си крак, после другия. Извърна леко глава и изръмжа застрашително, загледана право в Гуиамарес.

Досетили се за намерението й, приятелите на португалеца мигом се отдалечиха от него. Гуиамарес, доскоро олицетворение на кръвожадна свирепост, отстъпи трескаво, но се препъна и падна. Изтегляйки се назад по задник, като бясно риташе с крака, той се обръщаше към всеки, готов да го чуе.

— Не! Спрете я! Кажете й да се махне! Ща ме убие… Ще ми разкъса врата. Не я пускайте близо до мен.

Ужасът, изписан върху лицето му, бе жалък за гледане.

Инстинктивно Уил застана между хленчещия моряк и бавно пристъпващия тиранозавър.

— Таркуа, Чаз! Някой да ми превежда и то — бързо. — С решително изражение той вдигна и двете си ръце. Притикил дишаше тежко, но спря. Зъбите й бяха на сантиметри от пръстите му. — Притикил, чуй ме. Знам, че за теб не важат нормите на цивилизована Динотопия. — Чуваше как и дайноникът, и протоцератопсът превеждат зад него със серия от всяващи страх ръжения и боботения. — Но точно както дадох дума, че ще те освободя, така обещах на тези хора, че с мен ще бъдат в безопасност. Нека властите в Соропол ги съдят, не ти. Сега си свободна. Ще се погрижа да получиш всякаква помощ, за да се върнеш в Дъждовния басейн. Но искам да ми дадеш честната си дума, че ще оставиш тези мъже намира. Всичките! Отговорният за онова, което се случи на теб и на всички нас, избяга. Не вини тези тук за нещата, които той ги е накарал да правят.

Уил съзнаваше, че не говори самата истина. За някои от постъпките на мъжете никой не ги беше принуждавал. Все пак беше доста близо до действителността, а сега всички изглеждаха готови и дори жадуващи да започнат нов живот.

За него в това имаше логика, но щеше ли да прозвучи по същия начин и за един тиранозавър?

Притикил премигна. Почеса се с дясната си ръка на мястото, където доскоро се беше впивало въжето. Погледна не към ужасения Гуиамарес, а към Уил. Мощните челюсти се разтвориха и той се взря в тъмната паст с остри като бръсначи зъби. Не трепна дори когато дългият розов език се показа и го облиза грубо по бузата. Подобно на езика на много месоядни и езикът на Притикил беше като шкурка. Въпреки това Уил намери сили да се усмихне — в това време слюнката на тиранозавъра се стичаше по бузата му и капеше от брадичката.

— Добре тогава, значи това го уредихме. — Чу няколко от пиратите да въздишат дълбоко. — Можеш да станеш вече, господине. Господине?

Обърна се да окуражи Гуиамарес, но португалецът беше припаднал.

XXIII

— Знаеш ли — подхвана Смигинс, докато чакаха спасителният отряд да се събере, а Самюел и Андреас да върнат в съзнание Гуиамарес. — Някога бях учител. Винаги ми е липсвало преподаването, но не си представям как тези умения ще ми помогнат тук. Това е цял нов свят, а аз нищо не знам за него.

Уил избърса капките дъжд от челото си и се опита да успокои бившия помощник-капитан.

— Винаги има нужда от учители. Можеш да преподаваш съвременна история на външния свят или плаване, или някои от вечните предмети като математика. Ще те запозная с баща ми. И той имаше подобни опасения, когато узна, че никога няма да напуснем тази земя. Сега и насила не можеш да го откъснеш оттук.

Смигинс изгледа уверения млад мъж.

— Наистина ли? Би било великолепно.

Уил кимна енергично.

— Само почакай библиотекарите да разберат, че си бил учител. Няма да разполагаш с минута свободно време. Като научиш древните писмена, може да започнеш да преподаваш не само на човешките, но дори и на динозавърските деца.

— Да уча динозаври… — В очите на Смигинс се появи отнесен израз. Премигна и откри, че гледа Притикил с известно безпокойство. — Е, поне някои динозаври. — Уил се ухили на забележката му. — Тук изглежда има и общество, с което човек би се разбрал по-добре.

— Ще видиш — увери го Уил. — Тук има място за всички.

Мкузе пристъпи и попита с доза необичайна припряност в гласа:

— Кажи ми, момче, тук някой… Превръщат ли африканците в роби тук?

— Роби? — Уил свъси вежди. — В Динотопия не съществува робство. Не знам как е било при хората в древни времена, но динозаврите никога не биха допуснали подобно нещо. Това е понятие, съвършено чуждо за тях.

Войнът измърмори нещо на зулу и добави на английски:

— Има мнозина, които бих искал да видят това място.

— И аз — увери го Уил тъжно. — Но никой не напуска Динотопия.

Старият Ръскин погледна свъсеното небе с присвити очи.

— Ако някой може да го направи, това е капитан Блакстрап.

— Не се тревожи за него. Корабът ви ще бъде поставен под наблюдение и ще го хванат.

— Спомена нещо за властите. — Смигинс изглеждаше притеснен. — Не се отнесохме особено добре с теб и с приятелите ти.

Уил се позамсли.

— Никой от нас не пострада. Всъщност от цялата случка ще се получи добра история. Не сте действали като обитатели на Динотопия и още не сте нейни граждани, затова, предполагам, не отговаряте пред законите й. На знам точно какво ще се случи, но сигурно всичко ще бъде наред. — Усмихна се извинително. — Не аз определям нещата тук. Аз съм само един стажант-пилот на скайбакс.

— Пилот на скайбакс ли? — възкликна Андреас. — Какво е това?

— Ще видиш. — Ще бъде чудесно да видя отново Циркус, помисли си Уил. Куетзаткотлусът сигурно вече се чувстваше самотен. — Ето ги и нашите спасители.

Моряците се скупчиха и загледаха стреснати как сороподите се събират наблизо. Вятърът развяваше шапки и шалове. От доста време валеше обилно и всички бяха измокрени до кости.

Бракиозавърът-водач се отдели от групата и приближи към хората. Някои пирати загубиха шапките си, а Треганг направо падна назад, докато извиваше глава, за да огледа дължината на феноменалната шия. Докато я наблюдаваха, тя леко се спусна като стрела на кран. Червени и златни знаменца украсяваха врата, а седлото зад главата бе дело на майстор кожар.

Същите знаменца висяха от раменете и ботушите на ездача човек, който се плъзна от седлото без никакво усилие. Главата се оттегли и се устреми към небето. В това време една позната, стройна фигура се плъзна от по-долната част на гърба, където бяха прикрепени невероятно количество хранителни продукти.

Срещата на Хисаулук със семейството му бе трогателно.

— Що за същество е това? — попита изпълненият с уважение Ръскин.

— Да бе — обади се и О’Конър. — Голямо е като къща. Не. Като две къщи.

— Това е бракиозавър — информира ги Уил. — Много са нежни.

— Вижте колко високо е седлото — изкоментира Самюел. — Все едно да си най-горе на мачтата.

Докато Чаз бъбреше с огромния соропод, Уил се постара да обясни възможно най-добре на ездача — едра жена от Тритаун, която се представи като Карина — какво се бе случило. За разкаялите се моряци тя представляваше не по-малко необичайна гледка от динозаврите.

Тя изслуша внимателно сбития, но сравнително пълен разказ и кимна разбиращо. Когато заговори, възстановилият се вече Чаз започна да превежда динотопския й жаргон, за да я разберат моряците. През цялото време се носеше гръмотевичен тътен, сякаш съвсем близо се водеше страшна морска битка.

— Значи сме видели как главатарят на тези своенравни мизантропи тича към хълмовете? — Погледна планините Бакбоун, чиито върхове бяха забулени зад гъсти облаци. — Видях го през увеличителното стъкло. — Тя потупа телескопа, закачен на колана й. — Голям мъж.

— Само физически — увери я Таркуа.

Изненадана, тя премигна насреща му.

— Много езици владееш за динозавър.

— Посветих живота си на учение — отвърна Таркуа и я дари с едни от елегантните си поклони.

— Ако не му пресечем пътя, ще избяга. — Уил също гледаше планините. — Много е опасен.

— Не сега. Нека си върви, накъдето е тръгнал.

Карина подсвирна на динозавъра и той сведе глава към земята. Преметна крак през широкото седло и бързо се озова двадесет метра над земята. По нейно желание гигантското четириного се изправи на задните си крака като използва опашката си за опора. Пиратите се свиха, но бракиозавърът запази равновесие за няколко секунди — достатъчни, ездачката да огледа хоризонта. После се спусна на четири крака и земята потрепери.

Няколко патечовки и друг бракиозавър се събраха заедно с ездачите си, за да си поговорят приятелски. Най-накрая Карина заговори и всички — включително и пиратите — се струпаха наоколо.

— Трябва да се махаме от тук веднага.

Тонът на Карина подсказваше, че тя няма да търпи никакви глупости. Вниманието й бе раздвоено между хората и морето в далечината. Вятърът прегъваше високата й шапка надве. Без каишката под брадичката й със сигурност щеше да я отвее.

Вятърът вече бушуваше около тях. Край лицето на Уил прелетя счупена клонка и все едно парче стъкло поряза бузата му. Недалеч от тях въжетата на небесния кораб на Таркуа едва удържаха гондолата. Наоколо се търкаляха части от дървета и храсти. Уил не се нуждаеше от обяснение какво става. Очакваше го и вече дни наред се страхуваше именно от това.

Шестгодишната буря идваше на сушата.

— „Кондор“! — извика Чумаш, за да го чуят.

— На борда има хора — уведоми Смигинс притеснено ездачката на бракиозавъра. — Те не са участвали в нашите действия и нямат представа какво става. — Погледна към брега. — Трябва да ги предупредим.

— Не разполагаме с време — обяви Карина. — Налага се другарите ви да се справят сами.

Смигинс се обърна към Уил.

— Не разбирам. Това е просто буря. Защо е цялата тази тревога?

— Не е просто буря. — Уил се наведе, за да преодолее вятъра и се приближи. — Това е кулминацията на шестгодишния цикъл. Цялата тази земя — посочи низината, където се намираха, — е в опасност.

— В опасност? — Помощник-капитанът направи гримаса. — Опасност от какво? От наводнение ли?

— Не съм сигурен. Не съм запознат с подробностите, но знам, че на всеки шест години всички, които живеят тук, се местят и е по-добре ние също да постъпим по този начин, и то бързо!

— Уил Денисън е прав. — Карина се вкопчи здраво във врата на бракиозавъра с колене. — Разполагаме с много малко време.

Смигинс се разкъсваше: всичко описано от Уил Денисън се оказа истина, но „Кондор“ бе не само дом за него и за другарите му; той беше убежище, майка и единствената сигурност, която мнозина от тях познаваха от години. Беше ги измъквал от безчет битки. Да го изоставят сега, означаваше да се оставят в ръцете не само на непознати хора, но и на странни животни. Решението изискваше категорична промяна на всичко, в което са вярвали, пълно скъсване с предишния начин на живот.

Забеляза, че останалите го наблюдават, чакат го да вземе решение, да им каже как да постъпят. Усмихна се, както се надяваше, успокоително. Беше свикнал да издава нареждания, но не и да ръководи.

— Отсега нататък трябва да постъпваме както ни кажат тези хора. Всичко ще бъде наред. — Погледна към Уил Денисън. — Ще бъде, нали?

Уил кимна; Чаз се приближи:

— Само ако се измъкнем бързо оттук — обяви протоцератопсът.

На двадесет метра височина във въздуха Карина се взираше към морето, подобно на всички други сороподи и ездачи.

— Нямаме повече време нито да обсъждаме вълненията ви, нито да се връщате на кораба.

Изненадан, Смигинс погледна нагоре.

— Защо не?

— Защото след няколко минути вече няма да е там. — Тонът й прозвуча извънредно сериозно. — Морето идва да целуне земята.

Тръпки побиха Уил, докато Чаз превеждаше на Смигинс и другарите му.

— Хайде към високите земи!

При тази заповед на ездачката сороподът започна да се обръща.

Уил преведе и пиратите бясно се хвърлиха към разположените в далечината хълмове. Той се втурна да ги спре.

— Не, не! Не тези високи земи. Тези!

Мъжете забавиха ход и се обърнаха: видяха как дузина могъщи вратове почти докосват земята зад тях. Приличаха на нападали древногръцки колони. Карина и другите ездачи им правеха отчаяни знаци.

Действията им не се нуждаеха от превод. Подвиквайки си насърчително, пиратите започнаха да се катерят по гърбовете, широки като булеварди. Уил, Чаз и Таркуа надвикваха вятъра и дъжда, за да превеждат указанията на ездачите.

— Дръжте се здраво — крещеше Уил. — Хващайте се за всяко въже, което докопате и не го пускайте!

За други това можеше да се окаже трудно, но не и за тези закоравели морски вълци. Свикнали да се движат по палубата на люлеещ се кораб, никак не им беше трудно да се справят. Неколцина увиха около китките си кожените ивици, които висяха от седлата на ездачите; други се изкатериха по мускулестите вратове и се задържаха там.

Междувременно Карина и другите ездачи събраха сороподите във фаланга, която представляваше почти хиляда тона месо и мускули. Патечовките се притискаха възможно най-плътно до апатозаврите, а петте бракиозавъра заеха позиция в челото. Краката се преплитаха и образуваха солидна стена от кости и мускули, обърната към брега.

Бракиозавърът на Карина — Маратая — дълъг петдесет метра и тежък осемдесет тона, беше начело.

Уил седеше на седлото зад Карина. Изглеждаше много далече, а той я бе прегърнал здраво през кръста с две ръце. Премигаше, да отстрани дъждовните капки от очите си и едва чуваше заради воя на вятъра. Наведе се надясно и се опита да проследи какво му сочи тя.

Зад мангровите дървета и тесния плаж от фин, чист коралов пясък диво се мяташе „Кондор“. В рифа отвъд кораба се разбиваха гигантски вълни — Уил никога не беше виждал нещо по-високо.

На всеки шест години, при пълнолуние, приливите бяха особено големи, а южните мусони преминаваха в циклони и се нахвърляха върху северните брегове на Динотопия. Понеже не срещаха никакви острови или други препятствия по пътя си, вълните се движеха безпрепятствено на юг, а силата им се увеличаваше невероятно.

Сега циклонът ги тласкаше напред и в резултат се получаваше масивна водна стена, която прекосяваше хоризонта от край до край. Именно тя привличаше цялото внимание на ездачите, динозаврите и стреснатите пирати.

Издигаше се поне на петнадесет метра, като постоянно набираше височина и скорост. Движеше се направо към брега. Премина през рифа все едно, че не съществува, и в лагуната се изляха милиони тонове вода. Уил не чуваше мъжете на борда на „Кондор“, но си представяше паниката и объркването им. Зад гърба си дочу някои от моряците да викат, но точно като тях знаеше, че предупрежденията им няма да стигнат до нещастниците на кораба.

Всички видяха как корабът се издига на гребена на вълната като играчка и се откъсва от котвата. Чин-ли не спираше да говори възбудено — беше виждал подобно нещо по реката Яндзъ. Йохансен бе чувал за огромни приливи в залива Фунди, но нито той, нито друг от екипажа някога бяха ставали свидетели на такава грандиозна гледка, каквато се разстилаше сега пред смаяните им очи.

И нещо повече — вълната се носеше право към тях.

С оформен вече гребен, могъщата вълна премина през плажа, покри мангровите дървета, наклони палмите и погълна земята. Сороподите стегнаха мускули, а ездачите си разменяха последни указания. Уил се вкопчи в Карина и притисна колене към седлото; пиратите и струтиомимусите забиха пръсти във въжетата и кожените ремъци. Таркуа помагаше на Чаз да се задържи — за разлика от всички останали той разполагаше единствено със силната си, но безполезна в момента човка. Притикил стискаше здраво с челюстите си дебело въже.

Последното, което Уил запомни, преди водата да ги връхлети, бе смайващата гледка как „Кондор“ — вече без мачти и платна — оцелял по някакво чудо, се носи след вълната към сушата.

После водната маса се стовари.

Ако някога се измъкна от тук, закле се Чаз, преди водата да го облее, ще се придържам толкова близо до земята, колкото е възможно.

— Ще умрем! Ще загинем! — не се въздържа Треганг.

— Престани! — Смигинс нямаше представа дали го чуват. Всичко около него бе бушуващ вятър и солена вода; той напрягаше всички сили да не бъде отнесен. — Дръж се!

Уил усети как могъщият врат под него потреперва. Радваше се, че Циркус не е тук. Той никога не би устоял на такъв порив на вятъра.

Придружена от мощен всмукващ звук, вълната се оттегли, само за да отстъпи на втора и трета. Огромното тяло под Уил потрепери, но не поддаде. Над грохота на вятъра дочу ездачи и сороподи да си подвикват окуражителни думи.

Фалангата издържа. Грамадните динозаври стояха като канари пред свирепата буря.

След като и третата вълна ги обля, окото на циклона започна да се премества навътре към сушата; Уил знаеше, че ще се сблъска в солидните скали на Уинди Пойнт и ще отслабне. Талазите на бурята вече намаляваха. Обливаше ги пороен дъжд, който наводняваше ниските земи, но същевременно разреждаше морската сол и отмиваше голяма част от нея обратно в морето.

Дали Блакстрап и хората му бяха успели да стигнат до по-високи места, преди бурята да ги връхлети? Нямаше как да разбере. А и Уил бе прекалено зает с мисълта за приятелите си, за да продължи да разсъждава върху това.

Ездачите провериха невредими ли са оцелелите. Вода се стичаше по бледите лица, по грубата динозавърска кожа, по подгизналите моряци, по бързо и неразбираемо говорещите струтиомимуси, по непроницаемия дайноник, по възбудения малък тиранозавър, по нещастния млад протоцератопс.

— Ще има ли още? — попита Уил след като изплю водата от устата си.

Маратая сведе глава, за да му даде възможност да стъпи на земята.

— Не мисля — отвърна Карина. Постави ръка над очите си и огледа хоризонта. — Бурята отива на запад. Според старите писания не винаги се появяват такива вълни. Заслужаваше си да се види, нали?

— Определено.

Но по-добре щеше да бъде, помисли си Уил, да се наблюдава от палатка високо горе в планината. Плъзна се от седлото. От гърба на бракиозавъра се стичаше дъжд като водопад.

Видя нещо да се мята в локвата: две големи риби бяха останали на брега след оттичането на вълната към лагуната. Внимателно ги взе и ги пусна в бързо изтичащ се поток. Те мигом се понесоха към морето.

Навсякъде наоколо лежаха риби, но с изцъклени очи. Представляваха чудесна храна, но лично Уил намираше месото им за малко жилаво. Притикил обаче вече си избираше хубави парчета. За пръв път откакто бе пленена, разполагаше с достатъчно храна. Немного далеч Анбая и Чинли обсъждаха как най-добре се готви риба. За тях това представляваше истински пир.

Уил чу стенание — огледа се: Чаз вървеше с несигурна крачка към него. И по гърба на протоцератопса се стичаше вода.

— Как се чувстваш? — попита той загрижено.

— Уморен. Уморих се да бягам от карнозаврите в Дъждовния басейн, уморих се да вися в прегръдките на тиранозавър, да летя в небето, прихванат от тръстики и въжета, уморих се да се пазя от удавяне върху врата на соропод. — Малкият преводач кихна. — Само да се върнем в Тритаун, кълна се, че няма да стъпвам до морето.

— Не говори така. Малко лудуване по плажа от време на време е полезно за всички. — Уил огледа тъмните, бързопридвижващи се облаци. — Просто е нужен хубав, топъл, слънчев ден.

— Просто са ми нужни високи сухи равнини и улици — заяви решително протоцератопсът.

Чаз бе градски динозавър, даде си сметка Уил. Е, не всички си падаха по прелестите на провинцията.

— Пристигнахме, за да ви спасим само от бурята, а не и от тези хора — отбеляза Карина. Посочи Хисаулук: — Струтиомимусът ни описа по-различна картина.

— Нещата се промениха — поясни Уил. — С изключение на тримата бегълци, всички тук приеха да се откажат от старите си навици и искат да станат добри граждани на Динотопия. Гарантирам го, както ще гарантират Таркуа и струтиомимусите, които са с нас. А колкото до моряците на кораба, и те ще решат същото според мен, след като поговорят с другарите си тук.

Уил погледна на запад: там се виждаше спокойно издигащият се силует на „Кондор“. Каквито и да са намеренията на екипажа, сигурно са твърде изтощени и уплашени, за да окажат съпротива. Не се съмняваше, че Смигинс и останалите бързо ще ги убедят да проявят здрав разум.

Ездачката кимна замислено.

— Крайното решение ще вземе Великият съвет на Соропол. — Зад гърба на Уил моряците се размърдаха смутено. Приличаха на провинили се ученици. Карина се усмихна. — За момента обаче приемаме думата ти. — Повиши глас: — Ако наистина оставяте прегрешенията си зад гърба, ще се отнасяме към вас като към всички други корабокрушенци. От този момент нататък сте наши гости.

Вдигна ръка. Зад нея дванадесет масивни шии се сведоха едновременно и образуваха нещо като арка. Гледката бе впечатляваща.

Ездачите слязоха от седлата и изчакаха динозаврите да легнат по корем. С помощта на въжени стълби започнаха да се катерят по гърбовете им, за да ги разтоварят. Действайки като кранове, сороподите извиваха вратове и помагаха при операцията.

Пиратите получиха куп подаръци — храна и добре направени, макар и странни за тях дрехи. Най-после облекчени, насядаха по земята. Обезобразените в битки лица се усмихваха момчешки при вида на някои ездачи: млади жени в кожени дрехи. Те също им се усмихваха за добре дошли и ги накичаха с гирлянди от екзотични цветя.

— Не знам какво да кажа. — Трогнат от искреното гостоприемство, Смигинс погали гирляндата около врата си. — Какво означава това?

— Чувал съм, че сред първите, пристигнали в Динотопия, били полинезийците — обясни Уил. — Това е стар начин за поздравяване тук.

— Но това са цветя — промърмори помощник-капитанът. — Хранителни запаси и вода — разбирам. Но защо един спасителен отряд носи и цветя?

Уил засия.

— В Динотопия всички навсякъде пътуват с цветя. Те са символ за дълъг и щастлив живот, точно като храната и водата.

Още по-широка усмивка огря лицето на Уил. Смигинс усети, че кима — може би на нещо неопределено, а може би и на всичко като цяло.

— Струва ми се… Струва ми се, че на моите другари ще им хареса тук. Никой никога преди не се е държал по този начин към мен или към някой от тях.

— И аз си мисля така. — Уил погледна небето. Слънцето вече надничаше иззад бързо оттеглящите се облаци. — Понякога е трудно да се справиш дори с добрината.

От гърлото на Смигинс излезе странен звук и той избърса капка от бузата си. Дали беше сълза, запита се Уил.

— Какво ще правиш сега, Уил Денисън?

— Аз ли? Ще продължа да уча за майстор летец на скайбакс.

Смигинс се усмихна многозначително.

— Само това ли?

Уил отклони смутено поглед, без да разбира защо се чувства точно така.

— Е, има една млада дама… Много специална млада дама.

— О, много хубаво. Познавал съм дами, но никоя — достатъчно добре, че да мисли за мен като за нещо специално. Ще ми се един ден някоя да ме мисли за специален… Възможно е… Възможно е да извадя късмет, ако нещата тук се подредят както казваш, и да открия такава. — Извърна се и впери очи по подгизналите полета на юг, после огледа склоновете на планините Бакбоун и се запита какви ли чудеса се крият там. Чудеса, за които младият мъж загатна. И макар отдавна да смяташе, че няма мечти, че е пропилял живота си, сега мисълта му трескаво работеше. — Не допускайте грешката да подцените Брогнар Блакстрап — посъветва той Уил. — Блакстрап е най-жилавият, най-жестокият, умен и свиреп човек, когото съм срещал през живота си, а повярвай ми, сблъсквал съм се с хора, от които косата ти може да се накъдри. Нищо няма да го спре, за да постигне възмездие.

Уил проследи погледа на помощник-капитана.

— Властите ще се справят с него. Той вече не е твой или мой проблем. Опитай се да го забравиш.

Остри нокти леко докоснаха рамото му и той се обърна. Озова се лице в лице с Таркуа.

— Трябва да се връщам вече, Уил Денисън.

Уил премигна срещу дайноника.

— Какво? Обратно в каньона и храмовия комплекс?

— Обратно към отговорите на великите загадки.

— Но какво ще правиш, ако Блакстрап те чака там? Те са трима, а ти си само един.

Дайноникът въздъхна.

— Знам, но ще се опитам да постъпя честно и да изравня силите. Възможно е да реша да се бия срещу тях само с един крак.

Опасенията на Уил се разсеяха и той се ухили.

— Май си прав. Сигурно така е по-честно. — Усмивката му се стопи, когато погледна надясно. Мястото, където доскоро стоеше летателният апарат на дайноника, беше пусто. — Съжалявам за небесната ти лодка. Представям си колко време и усилия ти е струвало да я изградиш.

— Полезно занимание за ръцете. Ще си направя друга, стига да реша. — И пак заби леко нокът в рамото на Уил. — С удоволствие ще си поговоря с теб един ден, Денисън. От моите наблюдения и от приказките на Чаз разбирам, че си необикновен млад човек, особено като се има предвид колко скоро си пристигнал в Динотопия.

— И на мен ще ми бъде приятно. Но защо не се върнеш с нас? В Уотърфол сити ще си добре дошъл. Налаб с радост ще говори с теб, а главният библиотекар е от твоя вид.

— Не. — Таркуа бе непреклонен. — Избрал съм живот на усамотение и размисъл и ще се придържам към него. Но може би… — За миг изглеждаше разколебан. — … Възможно е да ви навестя някой ден. Отдавна не съм бил на място като Уотърфол сити. И много време мина откакто не съм чел древните писания.

— Ще чакам да изпълниш обещанието си. — Уил постави ръка върху рамото му и усети мускулите под везаната роба. — И като дойдеш, ще ме научиш да се бия като теб.

— Полезно умение за поддържане на добра физическа форма. — Докосна дланта на Уил със своята. — Довиждане, Уил Денисън. Радвам се, че помогнах на теб и приятелите ти. Такава ни е била кармата.

Уил проследи как изключителният дайноник се сбогува с всички — от Чаз до Притикил. После пое с широки подскоци към далечните планини; спря само веднъж на върха на хълма и им помаха за последен път.

Уил се замисли за дома. Несъмнено вече са уведомили баща му и той напрегнато чака известие за съдбата на сина си. Чакаше го и Силвия… Щяха да въздъхнат с облекчение, щом узнаят, че е жив и здрав.

— Вижте! — провикна се някой. — Философът се връща!

Уил се извъртя: наистина Таркуа подскачаше към тях. Дайноникът отново застана пред него.

— Знаеш ли, докато си вървях сам, както обикновено, ми хрумна да прекъсна за малко безкрайното уединение.

Бях забравил колко примамливи са добрите разговори и компанията на приятели. Смяташ ли, че библиотекарите в Уотърфол сити наистина ще искат да общуват с мен?

— Напълно! Баща ми дори ще ти помогне да подобриш конструкцията на небесния си кораб.

— Така ли? Би било чудесно.

Смигинс стоеше наблизо и ги слушаше.

— Ако искаш ми вярвай, но някога се интересувах от такива неща. Гледал съм скици на Да Винчи и съм чел за работата на двама братя французи. По време на Гражданската война в Америка са правили интересни опити с балони…

Забравили напълно къде се намират, възторженият помощник-капитан и педантичният дайноник потънаха в научен разговор. Уил ги наблюдаваше как се отдалечават, но някой го побутна.

Обърна се и за миг трепна — лицето на Притикил стоеше съвсем наблизо до неговото. Леко изръмжаване подкани Уил да извика Чаз на помощ.

— Няма търпение да тръгне към дома — преведе протоцератопсът.

— Разбирам. — Уил се насили да не откъсне поглед от вторачения й взор. — Кажи й, че лично ще се погрижа да се върне при родителите си, както обещах.

В характерния за тиранозаврите стил, разговорът беше сбит и делови. Чаз погледна приятеля си.

— Даваш ли си сметка, Уил, колко уникално и безпрецедентно е вашето приятелство? Колкото и странно да изглежда, тя наистина те възприема като приятел. Никога не съм чувал за подобно нещо. Всеки друг човек би възприела като храна. Ако някой ден решиш да прекараш известно време в Дъждовния басейн, независимо по какви причини, да знаеш, че там имаш приятел. — Протоцератопсът леко ръгна с човката си крака на Уил. — Всъщност трябва да отбележа, че тя направо е привързана към теб.

— Е, чакай малко — подхвана Уил. — Тя въобще не е моят тип. Предпочитам приятелките ми да са по-малко кръвожадни.

Едва доизрекъл думите си и нещо отново го бутна по рамото.

— Ох! — Извърна се — Притикил го бе докоснала със зурла. Ярките й жълтеникави очи го гледаха предано. — Успокой се!

— Казах ли ти? — промърмори Чаз. — Дава ти знак за привързаността си. Милувка на тиранозавър. Радвай се, че не е по-голяма. Щеше да ти счупи ръката.

— Преувеличаваш, разбира се, но все пак й кажи да се успокои. В края на краищата съм човек.

Уил се загледа към наводнените Северни полета. Скоро фермерите ще се върнат и ще изградят отново удобните си жилища. Пак ще засеят оризищата, цератопси и анкилозаври пак ще орат рамо до рамо и животът ще възстанови нормалния си ритъм.

Както и неговият. Изненада се с какво нетърпение очаква да се върне към обичайното си всекидневие. Напоследък вълненията и приключенията му дойдоха малко множко.

Е, поне за известно време.

Копърхед се препъна в корен и изруга високо. С лъснало от пот прашно лице Блакстрап му се намръщи.

— По-тихо. И без това трудно избягваме тези животни. Няма защо да им даваме знак къде сме.

Спря да си поеме въздух. След отминалата буря горещината и влагата в Дъждовния басейн бяха по-жестоки отвсякога.

Дейвис дръпна леко Блакстрап за ръкава.

— Сигурен ли си, че сме на прав път, капитане?

— Да не би да се съмняваш в ориентира ми, човече? — скастри го той. — Намирал съм пътя из седемте морета с един компас и звездите над мен! — Изсумтя презрително. — Не открих ли първия каньон, не ви ли доведох сега в друг?

— Извинявай, капитан Блакстрап, сър — прекъсна го Копърхед, — но не ми е ясно защо не се върнем направо в храмовия комплекс.

— Пак ли да ти обяснявам? Не искам да рискуваме да ни проследят. Ще намерим начин да се промъкнем при подскачащия дявол, когато най-малко ни очаква. Ако някой въобще ни търси, ще наблюдава пътя, по който се върнахме в низината. — И самодоволно добави: — Кой би очаквал да заобиколим? Ще сгащим онзи гущер с огромните нокти докато спи и ще му прережем гърлото. После ще си вземем толкова скъпоценности, колкото ни душа иска. Ако „Кондор“ е пострадал или е пленен, ще откраднем кораб от местните. Няма да е трудно. Момчето ни разказа какви добродушни глупаци са местните жители, пък и нямали оръжие.

— Да, така е — призна Копърхед. — На драго сърце ще разпоря някой и друг корем.

— Точно така, момчета. Ще ни трябва само малко късмет с времето. Ще натоварим кораба и поемаме към Дърбан. Обещание за съкровища като нашето лесно ще ни събере екипаж. — Очите му сияеха от злорадство. — После се връщаме тук и подпалваме това неестествено общество от хора и динозаври. Ще си отмъстя аз! Ще видят те!

Размаха юмрук на дърветата, които, естествено, не му отговориха.

— Ами ако решат да се бият, капитане? — не мирясваше Дейвис.

— С какво? Нали чу момчето? А колкото до динозавърските същества, обзалагам се на смарагд с големината на носа ми, че едно модерно оръдие бързо ще ги повали, колкото и да са големи. С пушки и оръдия лесно ще сложим край на тази Динотопия или както там се нарича. Ще…

Внезапен шум прекъсна тирадата му. Звярът се бе приближил съвсем тихо. Стоеше пред тях мълчаливо и единственият звук бе от тежкото му дишане.

— Назад! — извика Блакстрап и измъкна двата пистолета. — Пригответе пушките. Прогонихме такъв дявол с шума и проблясванията от изстрелите. Защо да не се справим и с този?

Дейвис изпищя и се хвърли на земята.

— Капитане, зад нас има друг!

Блакстрап се извърна в момента, когато второ чудовище, едро почти колкото първото, изскочи иззад дърветата. Въпреки страха, който всяваха, той се възхити колко безшумно и грациозно се придвижват. Стисна пистолетите още по-здраво.

— Спокойно, спокойно. Запазете самообладание. Не е изключено да не ни обърнат внимание и да се нахвърлят едно срещу друго. Дръпнете се настрана. Точно така. Явно ги интересува нещо друго.

Копърхед се изпълни с надежда.

— Виж им стомасите, капитане. Виж ги колко са издути. Тези двамата току-що са яли. Ако приличат на лъвовете, няма да се интересуват от храна поне няколко дни.

Действително едрите месоядни не се интересуваха от храна. Наблюдаваха тримата мъже внимателно, но не даваха признаци, че ще ги нападнат. Цялото им държане излъчваше безразличие.

— Май ще ни оставят намира — прошепна Дейвис. — Не се интересуват от нас.

— По дяволите! — промърмори Копърхед. — Появи се и трети дявол! Но всичко е наред. Той е доста по-малък.

Блакстрап събра вежди.

— Малък ли? Какво искаш да кажеш с това „малък“?

Обърна се.

Копърхед беше прав. Там стоеше доста по-дребен представител на великаните зад тях и блокираше пътя им за отстъпление.

— Минете от лявата му страна. — Блакстрап впи пръсти в пистолета. — И то изглежда сито. Не биха се занимавали с нас при наличието на толкова храна наоколо.

В продължение на няколко мига се надяваха да им се размине и да се измъкнат. Дейвис прошепна леко разтреперан:

— Малкото, капитане, не ти ли се струва познато?

— Познато? Какви ги дрънкаш, човече?

В този момент то разтвори челюсти и изръмжа няколко пъти. В отговор двете привидно незаинтересовани чудовища се размърдаха, отърсвайки се от летаргията. Пристъпиха напред и земята потрепери. Огромните им уста се отвориха — видяха се тъмнорозови езици и остри зъби.

Едва тогава Блакстрап разпозна най-дребния член на триото. Беше малкият динозавър, който плениха. И ако това бе малкият, то двете зъбати едри същества трябва да са…

За втори път откакто стъпи в Динотопия Брогнар Блакстрап загуби дар слово.

Това беше и за последен път.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.